Responsible publisher: Sándor Enghy, PhD - rector ISSN (print) 1416-9878 ISSN (online) 3057-9198 ISSN-L 1416-9878 Website: www.sarospatakifuzetek.hu E-mail: sarospatakifuzetek@gmail.com OJS: https://acad.hu/ojs/index.php/sf Proofreading József Lapis, PhD, SRHE Gyula Homoki SRHE English proofreading Pálma Füsti-Molnár Gyula Homoki Preparation of the printing house and cover design by József Asztalos (until September 2025) István Varga (from October 2025) Produced by Kapitális Printing House Managing Director: József Kapusi The online presence, the CEEOL, the MTMT, the Real Repository upload and the website are maintained by: István Varga https://vawe.hu +36304982081
Sárospataki Füzetek 2019/4 1857 nyarán indult útnak a Sárospataki Füzetek. Első szerkesztője, Erdélyi János, a pataki főiskola tanára volt. Erdélyi akkor a „bölcsészet és nevelés” tanáraként dolgozott itt, országos hírnévnek örvendő irodalmár, az MTA és a Kisfaludy Társaság tagja volt, a legkitűnőbb magyar esztétikusok és kritikusok egyike. A kiadói felelősséget Hegedűs László alsózempléni esperes és Szeremley Gábor „hittanár”, azaz a dogmatikai tanszék vezetője vállalta magára. A szerkesztői szándék így fogalmazódott meg a folyóirat alcímében: „Protestáns és tudományos folyóirat”, mely „Egyház és nevelés, tudomány és irodalom körében” óhajtott tanulmányokat, cikkeket, közleményeket közreadni. A tudományos folyóirat belső szerkezete így oszlott meg: egyház és hittan, egyháztörténet, nevelés, tanügy, bölcsészet, műtörténelem, művészetek, irodalom, könyvismertetés, bírálatok, vegyes közlemények.A Sárospataki Füzetek 13 évfolyamára egyaránt jellemző, hogy a kor tudományosságának legmagasabb színvonalán állt. Forrásértéke – elsősorban a Tiszáninneni Egyházkerület történetére nézve – szinte egyedülálló, majd csak a Sárospataki Református Lapok veszi fel vele később a versenyt. Nem elhanyagolható, hogy a tanárokat tudományos munkára ösztönözte s egyben tért adott publikációs tevékenységüknek. De bevonta az országos tekintélyű szakírókat munkatársi körébe éppúgy, mint a tiszáninneni, igényes szellemi élet élő lelkipásztorokat. Legfőképpen pedig bekapcsolta a Kollégiumot a hazai tudományos-irodalmi vérkeringésbe. Öntudatos, igényes egyházi életre nevelt, „a jelennek tüköre, a múltnak forrása volt.” 1869-ben jelent meg az utolsó lapszám, majd 1904-ben indult újra a csupán két évfolyamot megért azonos nevű utódlap. A Sárospataki Református Teológiai Akadémia 1992-ben történt újraindulását követően az akkori tanári kar 1997-ben indította útjára ismét a folyóiratot, mint az Akadémia tudományos közlönyét.
Megjelent a Sárospataki Füzetek 2019/4. száma
Akadémiánk közössége tavaly december 2-án egy konferenciával emlékezett egykori tanárunk, Dr. Nagy Barna születésének száztizedik és halálának ötvenedik évfordulójára. Folyóiratunk jelen számának gerincét ennek az emlékkonferenciának az előadásaiból kiindulva szintén a rá emlékező szövegek alkotják. Nagy Barnát a hazai teológiatörténet elsősorban mint nemzetközi hírű Kálvin-kutatót és a reformáció kora magyar protestáns irodalmának kiváló szakértőjét tartja számon. Nem véletlenül, hiszen munkássága utolsó szakaszának ezek a témák jelentették a fókuszát, ezekben a témákban jelentek meg publikációi, nemzetközi híre ezek összefüggésében vert visszhangot Magyarországon, eredményei pedig ma is érvényesek. Ezt jelzi valószínűleg az is, hogy a Magyarországi Református Egyház hitvallási iratainak a Kálvin Kiadó gondozásában megjelent legújabb, 2020-as kiadásában a Második Helvét Hitvallásról írt tanulmánya – Fekete Károly szerint mint nehezen túlszárnyalható, átfogó írás[1] – szintén helyet kapott. Nagy Barna azonban elsősorban rendszeres teológus volt, Barth és Brunner tanítványa, doktori értekezésének is előbbi szerző életművének interpretációja volt a témája. Az, hogy ma mindenekelőtt Kálvin-kutatóként emlékezünk rá, nem csekély mértékben annak is köszönhető, hogy a Sárospataki Akadémia 1952-ben történt bezárása, s kivált az 1956-os forradalmi tevékenysége és azt követő börtönbüntetése után gyakorlatilag csak ebben a témában jelenhettek meg írásai, csak ez a pálya volt szabad számára. Éppen ezért, ahogy az emlékkonferencia, úgy kiadványunk is inkább Nagy Barna portréjának az utókor tekintete előtt eleddig jobbára árnyékban maradó vonásait igyekszik megvilágítani. <img class="size-medium wp-image-604 aligncenter lazyloaded" src="https://acad.hu/ojs/public/site/images/vargaijanos/nb-portre-1-033-350x461.jpg" sizes="(max-width: 228px) 100vw, 228px" srcset="https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-228x300.jpg 228w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-777x1024.jpg 777w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-768x1012.jpg 768w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-1165x1536.jpg 1165w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-1554x2048.jpg 1554w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-1000x1318.jpg 1000w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-900x1186.jpg 900w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-450x593.jpg 450w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-350x461.jpg 350w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033.jpg 1940w" alt="Nagy Barna" width="350" height="461" data-srcset="https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-228x300.jpg 228w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-777x1024.jpg 777w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-768x1012.jpg 768w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-1165x1536.jpg 1165w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-1554x2048.jpg 1554w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-1000x1318.jpg 1000w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-900x1186.jpg 900w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-450x593.jpg 450w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-350x461.jpg 350w, https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033.jpg 1940w" data-src="https://sarospatakifuzetek.hu/wp-content/uploads/2017/03/NB_portre_1_033-228x300.jpg" data-sizes="(max-width: 228px) 100vw, 228px"> Az egyik ilyen vonás a Barth-tanítvány Nagy Barna viszonya mestere teológiájához, melyet Szűcs Ferenc professzor mutat be. Egykori tanítványa, Kiss Pál visszaemlékezése szerint Nagy Barna kiválóan ismerte és értette Barthot, annyira, hogy 1948-as sárospataki látogatása alkalmával maga Barth is kijelentette, hogy „az önök Nagy Barnája jobban érti Barth teológiáját, mint én”.[1] Ez a megértés azonban, mint arra Szűcs Ferenc is rámutat, értő interpretáció is volt, mely nem maradt meg Nagy Barna számára a teológia elméleti szintjén, hanem – épp az Ige teológiája lényegéből fakadóan – a dialógus módszerét kiterjesztve, az élet minden területére hatott. Ezeket az életterületeket láttatja egységben előadásában Benke György, Akadémiánk nyugalmazott tanára, aki maga is tanítványa volt Nagy Barnának, s ugyancsak erről vall személyes visszaemlékezéseiben Victor István, aki 1945-ben gimnazistaként került a pataki professzor szárnyai alá. Összeállításunk egyik különlegessége Lapis József kritikus, irodalomtörténész – lapunk szerkesztője – szövege, melyben Nagy Barna munkásságának egy, termését tekintve talán csekély, de az alkotó-gondolkodó-tudós személyiségének megragadásában minden bizonnyal jelentős dimenzióját, költői műveit elemzi. A Nagy Barnáról szóló szövegek mellett, a rá való emlékezés mintegy királyi útjaként fontosnak tartottuk azt is, hogy művein keresztül maga Nagy Barna is megszólaljon, s ebben ugyanazt a szempontot követtük, mint a konferencia tematikájának összeállításában, vagyis olyan jellegű műveket választottunk, melyek nem a Kálvin-kutató Nagy Barnát mutatják be. Rendszeres teológiai tárgyú előadásainak, írásainak jelentős része, számos igehirdetése ráadásul nyomtatásban soha nem jelent meg, ami mégis napvilágot látott, annak egy része csak németül érhető el vagy kis példányszámú, regionális kötődésű kiadványokban olvasható. Nagy Barna hátrahagyott művei kéz- illetve gépiratának jelentős részét hagyatékának részeként a Sárospataki Református Kollégium Tudományos Gyűjteményei Kéziratára őrzi, s ebből a kincstárból választottunk ki most néhány szöveget. Van ezek között kéziratos jegyzetlap az 1950-es évek elejéről, mely arról számol be, hogy miként vélekedett Nagy Barna a Magyar Köztársaság és a Magyarországi Református Egyház között 1948-ban megkötött egyezményről, van rövid Barth-interpretáció, egy különleges, máig visszhangzó tanévnyitó igehirdetés közvetlenül a második bécsi döntés után, 1940 szeptemberéből, azonban a közölt szövegek közül nem csupán terjedelmében, de jelentőségében is mindenképpen kiemelkedik A Biblia tekintélye szociális és politikai dolgokban című, 1948–1950 között született tanulmánya. Nagy Barna kiérlelt Ige-teológiája, radikális Ige-centrikussága, mely ezt a szöveget áthatja, roppant erős kontrasztot mutat azzal a teológiai „látással”, mely a Bereczky-érában a magyar református teológiai nyilvánosság fősodrának számított. A szerzőt feszítő kérdés ugyanaz, mint amelyre kortársai az itthoni korlátozott és szabályozott, illetve a nemzetközi teológia szabadabb diskurzusaiban a választ keresték: mit mond Isten az átalakuló világban, hogyan viszonyuljon az egyház – akár a nyugati, akár a keleti blokkban él – az új, „Konstantin utáni” rendhez, mi az Ige, a Biblia, a vallás szerepe a társadalom életében? A hivatalos hazai válasz ezekre a kérdésekre – a „Keskeny út teológiája” jegyében – az volt, hogy bűneink miatt elvesztettük jogosultságunkat arra, hogy bármit mondjunk a világnak, elvesztettük prófétai felhatalmazásunkat, s a megmaradásnak nincsen más lehetősége, mint „a minket verő kézre engedelmesen ráhajolva elfogadni az ítéletet, elfogadni sorsunkat”,[2] és szolgálni egy jobb és igazságosabb társadalom építését. Ezt a koncepciót egészítette ki később a „kívülről befelé is munkálkodó kegyelem”[3] tanítása, mely szerint ebben az új időben Isten nem az egyházon keresztül szól a társadalomnak, hanem a társadalom változásain, a változásokat mozgató erőkön keresztül szól, tanítja az egyházat. Ez A Látás, más látás nincsen, aki mást lát, az nem lát, hanem vak. Nagy Barna ebben a szellemi-teológiai közegben megfogalmazott álláspontja szerint azonban „[a] Biblia bizonyságot tesz nekünk arról, hogy elenyészhetetlen reménység érvényes minden emberre és az egész világra nézve, mert fölöttük nem valami ismeretlen sors vagy névtelen gondviselés uralkodik, hanem az Úr Jézus Krisztus, akinek adatott minden hatalom s aki az ő szabad kegyelme szerint szüntelenül tevékenykedik, munkálkodik azon, hogy gyülekezetében Igéje és Szentlelke által magát és akaratát az egyháznak kijelentse s az egyház által a világnak is tudtul adja. Ezt pedig az egyház a Biblia prófétai és apostoli bizonyságának mindig új hirdetésével végzi. »A gyülekezet feladata és küldetése megmondani a világnak, hogy a világ számára sem lehetséges Istennek más kijelentett és szigorú értelemben autoratív szava, nem lehetséges más abszolute kötelező formája az isteni kormányzásnak a Szentíráson kívül.« (Barth Károly).”[4] Majd később, az egyház tekintélyéről küldetésének és feladatának összefüggésében szólva teljesen egyértelműen kijelenti: „Az egyháznak nem szabad ahhoz a csoporthoz vagy azoknak a vonalához csatlakoznia, amelyek a hatalmat egyszerűen csak jóváhagyni, tisztelni és dicsőíteni akarják, mert ezzel Isten Igéjének a tekintélyét megtagadnák, és elmulasztanák az evangélium kritikus üzenetének a hirdetését és a prófétai őrszerep végzését.”[5] Nagy Barna tanulmányát sokféleképpen értékelhetjük. Nyilvánvalóan az értékelés elsődleges szempontja teológiai, hiszen maga a szöveg is teológia – legalábbis minden bizonnyal annak volt szánva. Fontos ugyanakkor rámutatnunk, hogy más jelentésrétegei is vannak, lehetnek. Az a rendszeres – rendszerépítő – teológiai gondolkodás például, mely szövegében megmutatkozik, e megmutatkozás történeti összefüggésrendszerében interpretálható úgy is, mint ennek az összefüggésrendszernek egy, a hivatalosan érvényesnek és legitimnek tekintettől radikálisan különböző, sőt azzal szembe helyezkedő értelmezése. A teológia egy valóságteremtő reflexió, abban az értelemben, hogy a teológia az Isten kijelentésének összefüggésében reflektál az itt-és-mostra, értelmezi azt, és ezzel hozzájárul az itt-és-most mint valóság létrehozásához – abban az értelemben, ahogy Berger és Luckmann beszél a valóságról mint társadalmi konstrukcióról.[6] Ez a valóságkonstrukció lényegében – a teológia esetében Istenre vonatkoztatott – jelentések megállapításáról szól, ezen keresztül értelmezi a történéseket, és elhelyezi az embert azokban, megállapítja, hogy mit jelent itt és most élni, mit jelentenek a cselekvések, szavak, gondolatok, viszonyok, s így jön létre a világnak az a képe bennünk, melyet valóságként ismerünk, melyben otthonosan mozgunk. „A múltat végképp eltörölni” igyekvő kommunista diktatúra valóságépítő stratégiájában Istennek, egyháznak nem nagyon volt helye, a vallásnak pedig nem nagyon volt beleszólása a folyamatba, legfeljebb úgy, hogy teológiai eszközökkel támogatta és legitimálta az épülő új világot. A Bereczky-féle teológiai gondolkodás ebbe a valóságba igyekezett betagolódni, ehhez igazította a teológia nyelvét (tanulságos, ahogy a politikai retorika fogalmai, például a „reakciós” jelző megjelenik az egyházi-teológiai nyelvben, és abban új jelentésekkel bővül), és ennek a betagolódásnak az érdekében hangolta át az ébredési kegyesség szókészletét is. Nagy Barna ezzel a valóságkonstrukcióval szemben mutat alternatívát: egyrészt azzal, hogy egészen másként értelmezi a keresztyén ember és az egyház szerepét, felelősségét, lehetőségét és létalapját, másrészt azzal, hogy egészen máskén, más terminológiával, más nyelven beszél, mint a kortárs fősodrú teológia. Ezt az alternatív valóságépítő reflexiót napjaink történet- és társadalomtudománya a diktatúrával szemben megnyilvánuló kulturális ellenállásnak[7] nevezi. Ebben a tekintetben pedig – s ez egy újabb fontos jelentésrétege Nagy Barna munkásságának – fontos pataki hagyományok folytatója is. Benke György tanulmányát idézve mondhatnánk: „ízig-vérig pataki”. Gondolhatnánk itt nagy történelmi múltra visszatekintő hagyományokra, de rámutathatunk egy nagyon konkrét, Nagy Barna pataki tanársága idejére eső történésre is: a Sárospataki Igehirdető című lelkipásztori folyóirat születésére és munkájára. A lap Szabó Zoltán védnöksége alatt, Darányi Lajos főszerkesztésében és a teológus hallgatók közreműködésével – jelentős mértékben az ő kezdeményezésük nyomán – 1946 májusában indult, s 1948 novemberéig évi tíz számban jelent meg. 1946 szeptemberéig ez volt az egyetlen lelkipásztori folyóirat az országban, addigra azonban Bereczky Albertnek sikerült újraindítania a Református Igehirdető nevet viselő, szintén lelkipásztori folyóiratot. A két lap fenntartása – első sorban az anyagi források szűkössége miatt – nehéznek tűnt, ezért a sárospataki szerkesztők az olvasókhoz fordultak, javaslatokat várva tőlük arra nézve, hogy mi legyen a pataki kezdeményezés sorsa. Bereczky egyértelműen saját elgondolásai terjesztésére használta fel a Református Igehirdetőt, amivel szemben alternatívát jelentett a pataki fórum. A két lap rövid párhuzamos életét vizsgálva egyértelműen kimutatható, hogy miként polemizál a Sárospataki Igehirdető szerzőgárdája – Darányi Lajos, Szabó Zoltán, Szabó Lajos, id. Barcza József, Makkai Sándor, Pap Béla, Nagy Barna, Koncz Sándor, Gyökössy Endre, Mátyás Ernő, Enyedy Andor, s a korszak számos ma is jól ismert, és számos ma alig ismert lelkésze – a Bereczky-féle vízióval, hogyan jönnek elő azonos textusok és problémák radikálisan eltérő olvasatai és értelmezései szinte egymás után az egyik és másik lapban. Az országos terjesztésűvé vált Sárospataki Igehirdető utolsó számának példányait már a nyomdagéptől vitték a zúzdába, de a lap szellemisége megmaradt, tovább élt – s talán nem tévedünk nagyot, ha feltételezzük: Nagy Barna tanulmányában is visszaköszön. A szöveg eredetileg is nemzetközi színtéren való megjelenésre készült, ám nyoma sincsen benne a kommunizmus mellé társutasként szegődő egyház, hasonló szövegekben többnyire megszólaló önigazolásának, s az ilyen szövegekre szintén jellemző „hazabeszélésnek” sem. Ekkortájt szokás volt, hogy az Egyházak Világtanácsa vagy a Keresztény Békekonferencia gyűléseire, vagy más hasonló nemzetközi megmozdulásokra delegált magyar résztvevők előadásait a hazai egyházi sajtó magyar fordításban közölte, így az ezekben elhangzó, a magyarországi viszonyokat – természetesen pozitíve – értékelő megnyilvánulásoknak nem csak az volt a célja, hogy az itthoni hatóságokat az egyház együttműködéséről meggyőzze, hanem az is, hogy az egyház együttműködését a hívek előtt legitimálja. Nem véletlen tehát, hogy Nagy Barna szövege soha nem jelent meg magyarul, s végül németül is csak egy kivonata került publikálásra. A szöveget olvasva azonban minden kétséget kizáróan megbizonyosodhatunk arról, hogy e sorokkal – mint a Nagy Barna születésének nyolcvanadik és halálának huszadik évfordulóján rendezett ünnepségen, 1989-ben Szentimrei Mihály megfogalmazta – „a huszadik század egyik legtehetségesebb magyar református theológusát idézzük emlékezetünkbe”.[8] Folyóiratunk jelen számának szerkesztőjeként szeretnék külön köszönetet mondani Éger Gábornak, a SRK Tudományos Gyűjteményei Nagykönyvtára munkatársának, valamint Rózsa Dávid V. évfolyamos teológus hallgatónak Nagy Barna kéziratainak sajtó alá rendezésében nyújtott segítségükért. [1] Kiss Pál: Karl Barth és teológiájának pataki tudósa, Nagy Barna, in Kováts Dániel (szerk.): Széphalom 14., Sátoraljaújhely, Kazinczy Ferenc Társaság, 2004, 153–164, 155. [2] Bereczky Albert: Két ítélet között, 1–2. kötet, Budapest, Evangéliumi Megújulás Munkaközössége, 1947, 276. [3] Victor János: A „kívülről befelé” is munkálkodó kegyelem, Református Egyház, IV. évfolyam, 4. szám, 1952. február 15., URL: http://mek.oszk.hu/08200/08256/08256.htm#77 Utolsó letöltés: 2018. 04. 13. [4] Kézirat 8. oldal [5] Kézirat 15. oldal [6] Lásd Berger, Peter L. – Luckmann, Thomas: A valóság társadalmi felépítése, Ford. Tomka Miklós, Budapest, Jószöveg Műhely, 1998. [7] Lásd Apor Péter – Bódi Lóránt – Horváth Sándor – Huhák Heléna – Scheibner Tamás (szerk.): Kulturális ellenállás a Kádár-korszakban, Gyűjtemények története, Budapest, MTA BTK Történettudományi Intézet, 2018. [8] Szentimrei Mihály: Nagy Barnára emlékezünk, Gépirat a Sárospataki Református Kollégium Tudományos Gyűjteményei Kézirattárában, Raktári jelzete: An. 8304. [1] Barna Bálint: Veretes szövegek új köntösben, Hitvallásaink fontosságáról, szerepéről és újrafordításáról beszélgettünk Fekete Károly tiszántúli református püspökkel, parokia.hu, 2020. 02. 17. URL: https://www.parokia.hu/v/veretes-szovegek-uj-kontosben/?fbclid=IwAR1WU7FO7gFdpQJyTMTYg1qQ36hTqMKa4Z4Reu7gyBO11DD40zf50gEvSSU Utolsó letöltés: 2020. 03 19.
Fókuszban a karantén – megjelent a Sárospataki Füzetek 2020/1. száma
Távistentisztelet és Isten-közelség Folyóiratunk életében fontos szerepet játszik a kiszámíthatóság és tervezhetőség. Jelen számunk tematikus blokkját is jó előre elterveztük: tekintettel a jelentős történelmi évfordulókra, úgy gondoltuk, hogy a nyárra tervezett, Trianonnal kapcsolatos szám előtt egy tematikus összeállításban azt vizsgáljuk majd meg, hogy milyen szerepe volt az egyháznak és a teológiának a huszadik század nagy történelmi traumáinak feldolgozásában. Aztán jött a koronavírus vészhelyzete, a levéltárak bezártak, így a tervezett tanulmányok nem készülhettek el, és mi magunk is egy trauma kellős közepén találtuk magunkat. A hozzánk hasonló médiumokban megjelenő szövegek sokszor több hónapos vagy éves kutatás eredményeként születnek meg, így az ilyen folyóiratok többnyire nem tudnak gyorsan reagálni a váratlan helyzetekre. Látva azonban a kialakult helyzetet, s látva azt is, hogy néhány társadalom- vagy bölcsészettudományi folyóirat a maga területén megpróbált reflektálni arra, bennünk is felvetődött, hogy az eredeti kérdést a jelenre vonatkoztatva tesszük fel. Mit tud mondani, hogyan tud működni az egyház, a teológia a vészhelyzetben? Hogyan alkalmazhatók a teológiai koncepcióink? Van-e a református múltunkban, identitásunk tartalékaiban olyan tapasztalat, felkészültség, amit mozgósítani tudunk az aktuális helyzetben? Ezek a kérdések persze nem csak bennünket foglalkoztattak, és az egyházi sajtóban vagy a közösségi médiában pillanatok alatt nagyon szerteágazó vita bontakozott ki a problémáról. A kérdés pontosításában Fazakas Sándor, a Debreceni Református Hittudományi Egyetem tanszékvezető egyetemi tanára Távistentiszteletek gyülekezet nélkül? címmel a DRHE Szociáletika tanszéke honlapján március közepén megjelent írása volt segítségünkre. Az online istentiszteletek kérdését a református teológia szempontjai alapján vizsgáló, problémafelvetőnek szánt írás váratlanul jelentős hullámokat vetett a hazai teológiai élet feszített víztükrű medencéjében. Az indulatokat sem nélkülöző, viszont számos fontos elméleti és gyakorlati szempontot felvető, ám a különböző médiumokon rettentően szétszóródó vitát követve jutottunk arra a meggyőződésre, hogy érdemes lenne ezeket a szempontokat összegyűjtve s akár ütköztetve is közzétenni. Így megkerestük Fazakas professzor urat, aki írását tanulmánnyá formálva, az online úrvacsora problémájával kapcsolatos gondolataival kiegészítve rendelkezésünkre bocsátotta, majd ezt az írást harmincöt reménybeli vitapartnernek küldtük szét Kárpát-medence-szerte azzal a kéréssel, hogy reflektáljanak a benne foglaltakra, illetve írják meg saját tapasztalataikat. A vitába meghívottak első körét azok a református lelkészek, teológusok alkották, akik az eredeti cikkre is reflektáltak, s reflexiójuk szélesebb nyilvánosságot kapott. Ezt a kört azután kiterjesztettük: meghívtunk más református lelkészeket, teológusokat, presbitereket és egyháztagokat; meghívtuk más keresztyén felekezetek teológusait illetve lelkészeit; és meghívtuk a kommunikáció- és médiatudomány, illetve vallástudomány szakértőit is. Választásunkban a személyes ismertség mellett a szakmai szempontok játszottak fontos szerepet, vagyis olyan elméleti és gyakorlati szakembereket szerettünk volna megszólaltatni, akik keresztyén elkötelezettségük mellett szakmai kompetenciáikkal is hozzá tudnak járulni a kérdés komplex megvitatásához. Megkeresésünkre váratlanul és szokatlanul nagy számú pozitív választ kaptunk, s a vitához érkezett néhány kiváló tanulmány is, így tematikus blokkunkat is „beszippantotta” a karanténkérdés. A vitaindító tanulmányhoz érkezett hozzászólásokat a szerzők neve szerint, ábécérendben közöljük. Elképzelhető, hogy szerencsés lett volna, ha a reflexiókat valamilyen módon, például jellegük szerint csoportosítjuk, ezt azonban a szövegek többségének komplexitása miatt nehezen lehetett volna kivitelezni. A közölt szövegek, jóllehet törekedtünk erre, mégsem tükrözik a kialakult diskurzus egészét, vagyis összeállításunk annak ellenére sem reprezentatív, hogy – mint az olvasó érzékelni fogja – megjelennek benne redundáns elemek, hiszen hiányzik belőle néhány kulcsszereplő, akik vagy nem kerültek idejében a látóterünkbe, vagy nem válaszoltak, vagy végül nem tudták elküldeni hozzászólásukat. A reprezentativitást ugyanakkor a probléma természete sem teszi lehetővé, hiszen a kéziratok beküldésének határideje még pünkösd előtt volt, így a korlátozások enyhítésével kapcsolatos tapasztalatok nem jelennek meg a válaszokban. A vita összefoglalása egy ilyen bevezető keretében reménytelen vállalkozás lenne, így kísérletet sem teszek rá, csupán két szempontot szeretnék kiemelni. Egyrészt a szövegeket olvasva egészen sajátos feszültség bontakozott ki az elmélet és a gyakorlat, pontosabban a „mit és hogyan kellene éreznünk és tapasztalnunk”, illetve a „mit és hogyan érzünk és tapasztalunk” között. Egészen jól kidolgozott teológiai szempontrendszer áll rendelkezésünkre ahhoz, hogy a communio „működését” felvázoljuk, hogy meghatározzuk megvalósulásának legitim formáit. Ugyanakkor a karanténtörténetek mintha arról tennének bizonyságot, hogy a communio mint tényleges tapasztalat, az akár illegitimnek tekintett formák között, mégis éltető módon megtörténik. Másrészt a vitában sokszor jelenik meg az a felismerés, hogy a vészhelyzet, az abban cselekvő egyház és az erre adott reflexiók legfontosabb tanulságát talán nem is az új, ismeretlen szituációkra adott válaszok rejtik, hanem az, hogy ez az új és ismeretlen helyzet régi és ismert, de elhallgatott-elfojtott, szőnyeg alá söpört problémákat és feszültségeket hozott újra felszínre. Régi törésvonalak váltak újra láthatóvá. Ezek tisztázása, ki- és átbeszélése nélkül az új – és e sorok írása idején úgy tűnik, minden bizonnyal rövidesen kiújuló – válságban sem fogunk boldogulni. Éppen ezért az itt elkezdett diskurzust folytatni kell. Ennek mi magunk is teret adunk, tehát ha a Kedves Olvasó úgy érzi, mondanivalója van a témában, bátran küldje el hozzászólását szerkesztőségünknek, és a folyóirat online változatában közöljük. Fontos lenne ugyanakkor, ha megteremtenénk a hosszú ideje rendezetlen közös ügyeink megvitatásának közös(ségi) tereit is. Ez óhatatlanul maga után vonná persze a református egyházunk belső nyilvánosságának szerkezetváltását is, amire – valljuk meg: jó ideje – szintén nagy szükség lenne, vagyis el kellene mozdulnunk egy olyan nem hierarchizált diszkurzív tér megteremtése felé, melyben valóban közösen és kölcsönösen részesedhetünk egymás tudásában, tapasztalataiban, érzékennyé válhatunk egymás problémáira és ahol a kis és nagy gyülekezet, a főváros és a vidék, a „határon inneni” és a „határon túli”, a „(új)kálvinista” és a „liberális” perspektívákból valami közös horizontféle felfedezhetővé válhat. Bízunk benne, hogy a Sárospataki Füzetek jelen száma ennek a változásnak egyik előmozdítója lehet.
Egytest – megjelent a Sárospataki Füzetek 2020/2. száma
Ne mondjátok, hogy a haza nagyobbodik. A haza, a haza egyenlő volt mindig ezer év óta már, és mindig az marad, mert nem darabokból összetákolt darab: egytest a mi hazánk, eleven valami! Nem lehet azt csak úgy vagdalni, toldani. (Babits Mihály) A trianoni békediktátum aláírásának 100. évfordulóján számos könyv, tanulmány, film jelent már meg, kiállításokat rendeztek, konferenciákat szerveztek Kárpát-me­dence-szerte. Lehet-e újat mondani a centenáriumi év végéhez közeledve? Elmond­tak, bemutattak, felidéztek-e mindent, amit érdemes, tanulságos és méltó is elmon­dani, bemutatni, felidézni? Hisszük, hogy Trianonról mindig lehet újat mondani. Lehet újat találni a történeti forrásokban, lehet újat felmutatni a történészi vitákban, újat mondani a közéletben, a politikában, új célokat kitűzni az államközi kapcsolatokban, lehet új üzeneteket talál­ni egyéni életutakban, újabb és újabb tanulságokhoz jutni egy-egy emberi sors meg­ismerésekor; újra megborzongani, megdöbbenni, megerősödni, meghatódni minden egyes személyes hitvallás által. Miközben azt is valljuk, hogy Trianonról soha nem lehet relativizálva beszélni, vagyis nem lehet újat mondani, és nem lehet újat írni a tragédia tényeiről, máig ható következményeiről sem nemzeti, sem közösségi, sem egyéni vonatkozásokban. A Sárospataki Füzetek jelen száma attól más, azzal törekszik újat hozzátenni a 2020. évi Trianon-témájú munkákhoz, hogy kifejezetten református relációban vizs­gálódik. Szerzőink a Kárpát-medencei református gyülekezetek, közösségek, iskolák, egyháziak, laikusok történeteit kutatták, református talajon elindult mozgalmak jelentőségét és hatásait írták le. Fórumot kínáltunk ezek mellett az elszakított or­szágrészek gyülekezeteiben szolgáló, pataki öregdiák református lelkészeknek, hitok­tatóknak és református egyházi szolgálatra most készülő, határokon túlról érkezett hallgatóinknak, hogy tegyék közkinccsé gondolataikat, tapasztalataikat, osszák meg érzéseiket, üzeneteiket azzal kapcsolatban, amit önazonosságukhoz hozzáad, amit ki­hívásként, nehézségként, akadályként jelent, amit lehetőségként kínál, amivel gazda­gítja, erősíti őket határon túli élet- és szolgálati terük, határtalanul magyar gyökerük. Közös munkánk kora tavasszal kezdődött. A karanténidőszak nem kedvezett a kutatóknak, a levéltárak, könyvtárak bezártak, és hosszú hónapokig elérhetetlenek voltak. Sajnos, volt olyan kutató, akinek tervei a külső körülmények miatt egészen meghiúsultak, vállalt tanulmányát visszamondani kényszerült. Más szerzőinknek – menet közben – módosítaniuk kellett kutatási témájukat, mert az eredetileg ter­ vezett anyagok elérhetetlenné váltak az intézmények bezárása és az utazási korlá­tozások bevezetése következtében. Hálásak vagyunk mindenkinek, aki a megne­hezedett körülmények, a kedvezőtlen feltételek mellett elkészítette dolgozatát a Sárospataki Füzetek számára. Hörcsik Richárd professzor, a DRHE egyetemi tanára tanulmányában a bé­keszerződésnek a Kárpát-medencei egyetemes reformátusságra gyakorolt hatását írja le, különös tekintettel az egység helyreállítását célzó sikertelen zsinati törekvésre, va­lamint a határon túlra szakadt, egyszerre nemzeti és vallási kisebbségbe került refor­mátus közösségekre. Hős Csaba, az SRTA főiskolai adjunktusa a 20. századi magyar református egyház kiemelkedő személyiségének, egyházi vezetőjének, igehirdetőjének, Ravasz Lászlónak a prédikációiban vizsgálja Trianon eseményeinek és következményeinek ábrázolását és értékelését az oda vezető úttal és a nemzeti tragédia szülte új feladatokkal egyetemben. Erdélyi szerzőnk, Berekméri Árpád-Róbert történész-levéltáros a magyar feleke­zeti iskolák és kifejezetten a Marosi Református Egyházmegye magyar református elemi iskolái elleni támadásokról, a magyar református tanítók szakmai és egziszten­ciális ellehetetlenítésének módszereiről ír. Lévai Attila, a komáromi Selye János Egyetem adjunktusa tanulmányában azt a kérdést vizsgálja, mely a két világháború közötti évtizedek csehszlovák kormány­zatának egyházpolitikáját is tematizálta: a magyar és szlovák ajkú felvidéki reformá­tusság több évszázados egyházi kapcsolataiban az impériumváltással bekövetkezett azon radikális változást, mely egy szlovák egyházmegye megszervezésének kérdései­ben csúcsosodott ki. Szintén felvidéki szerzőnk, Czinke Zsolt, a komáromi Calvin János Teológiai Aka­démia főkönyvtárosa dolgozatában a két világháború közötti felvidéki református sajtó­történettel foglalkozik, különös figyelmet fordítva az egyház korabeli hivatalos lapjára. Kárpátalja 1919 utáni politikai státuszának kérdéseit boncolgatja Héder János, ungvári református lelkész tanulmányának első részében, majd a magyar református iskolákkal szembeni diszkriminatív szabályok és módszerek széles skálájából mutat be példákat. Harsányi Béla iregszemcsei lelkipásztor, a DRHE doktorandusza a két világ­háború közötti kárpátaljai belmisszió témakörében, annak kezdeteit, válaszútjait és kiteljesedését bemutatva készítette el értekezését, különös tekintettel e terület legmeghatározóbb személyiségeire, egyesületeire, egyháztársadalmi csoportjaira és intézményeire. Pusztai Gábor, a Debreceni Egyetem habilitált docense egy különleges témá­val gazdagítja tematikus blokkunkat: a két világháború közötti korszakban árvaságra jutott vagy nagy szegénységben élő magyar gyermekeket segítő és mentő, holland református talajon kibontakozó gyakorlatot ismerteti. Körkérdés rovatunkban teológiánk határon túlról érkezett jelenlegi és egykori hallgatói vallanak nemzeti identitásukról, feladataikról, felelősségükről, érzelmeikről, reményeikről lelkészi-egyházi szolgálatukkal összefüggésben. A Szószék előtt, az Idővonal és Szemle rovatunk több írása is közvetlenül kapcso­lódik a Trianon100 tematikájához. A Tanulmányok rovatban Kovács Krisztiánnak, a DRHE adjunktusának érte­kezése kapott helyet. A dolgozatot egy korábban tervezett tematikus számunkhoz kaptuk a szerzőtől, de mivel a megváltozott körülmények átszerkesztették az idei témáinkat, debreceni kollégánk írását itt közöljük. Erdélyi, partiumi, felvidéki, kárpátaljai, délvidéki, anyaországi szerzőink témái, írásai, üzenetei egytest múltunkat és jelenünket deklarálják. És hittel hirdetik egytest jövőnket. Szatmári Emília
Gyermek – megjelent a Sárospataki Füzetek 2020/3. száma
„Bizony, az Úr ajándéka a gyermek, az anyaméh gyümölcse jutalom” (Zsolt 127,39) „Igen megnövelem terhességed fájdalmát, fájdalommal szülöd gyermeked” (1Móz 3,16) „Gyászolva megyek le fiamhoz a holtak hazájába!” (1Móz 37,35b) „Isten majd gondoskodik bárányról az áldozathoz, fiam.” (1Móz 22,8) „A leány így felelt neki: Apám, ha szavadat adtad az Úrnak, tedd velem azt, amit kimondtál!” (Bír 11,36) „Adjátok annak az élő gyermeket, és ne öljétek meg, mert ő az anyja!” (1Kir 3,27b) „Hiszen menyed szülte őt, aki szeret téged, és többet ér neked hét fiúnál!” (Ruth 4,15b) „Fiam, Absolon! Fiam, fiam, Absolon!” (2Sám 19,1b) „Mert egy gyermek születik nekünk, fiú adatik nekünk.” (Ézs 9,5) „Bementek a házba, meglátták a gyermeket anyjával, Máriával, és leborulva imádták őt.” (Mt 2,11) „Jeruzsálem leányai, ne engem sirassatok, hanem magatokat és gyermekeiteket sirassátok” (Lk 23,28b) A fenti idézetgyűjtemény csak nagyon szűk keresztmetszetét adja annak, ahogyan a Szentírás a gyermekséget és a szülőséget, az ezen viszonyok által meghatározott léthelyzeteket bemutatja, történetekben és példázatokban értelmezi, üdvtörténeti kontextusba helyezi. (Látjuk majd, hogy lapszámunk szövegei is számos egyéb bibliai textussal dolgoznak.) Időszerűnek éreztük a szerkesztőségben, hogy egy teljes lapszámot szenteljünk a „gyermekség” teológiai megközelítéseinek, illetve kérdéseket tegyünk föl a gyermekségről, a gyermekekről azokból a nézőpontokból, amelyekből egy keresztyén közösség kérdezni tud. A gyermek(i)ségre vonatkozó fogalmaink ugyanis, valljuk meg, sokszor sematikusnak bizonyulnak. Célunk volt, hogy többféle mélyfúrást végezzünk, amelyek új jelentésekkel vagy akár csak árnyalatokkal gazdagíthatják gyermekképünket és gyermekkorképünket – bizony, nem mindig és nem feltétlenül annak örömteli, ártatlan, idealisztikus oldala felől. Ugyanakkor természetesen lehetetlennek bizonyul akár megközelítőleg is lefedni e kérdések összességét, bizonyos izgalmas szempontok – például a gyermekiség dogmatikai megközelítése – csak érintőlegesen kerülhetett szóba, s ezen túl is nyilvánvaló, hogy lapszámunk több elvárásrend felől is hiányosnak bizonyul majd. Bízunk azonban abban, hogy mostani válogatásunk, amelyben számos eltérő kérdezésmód, megközelítés kerül terítékre, különleges olvasmányként szolgál majd az olvasónak. Pásztor Gyula lelkipásztori meditációját követően Miklya Zsolt tanulmányát azért helyeztük a lapszám élére, mert a költő-irodalmár a gyermekségről a játék felől, a játékról pedig a gyermekség alapján gondolkodott el bölcseleti mélységben. Jelen sorok íróját személy szerint rendkívüli módon foglalkoztatta a gyermekek és az Ótestamentum kapcsolata, ezért két ószövetséges kutatót – Enghy Sándort és Marjovszky Tibort – is fölkértem a téma kidolgozására. Talán a professzor urak nem haragszanak meg rám, ha elárulom, hogy eleinte mindketten kifejezték kétségeiket is a tematikus vállalkozás iránt, végül azonban igencsak tanulságos és jelentékeny hozzájárulással éltek, mégpedig egymástól eltérő módon. Békési Sándor továbbá szintén ótestamentumi példák alapján szól az apákat elszomorító fiúkról. D. Tóth Judit esszéje is az ókorban marasztal bennünket, az antikvitás és kora-keresztyénség gyermekiség-alakzataihoz szól izgalmas módon hozzá. Kustár György a Jézus „titkos” gyermekkorát övező apokrifeket, legendákat kutatta föl, rendre ütköztetve ezeket a kortörténeti adatokkal és a biblikus tudással, Kustárné Almási Zsuzsanna pedig a gyermekbibliák Jézus-ábrázolásait elemzi katechetikai szempontból. Kis Klára az agresszió megelőzésének osztálytermi lehetőségeiről írt, evangéliumi szöveghelyek alapján a jézusi attitűdöt lehetséges példaként állítva elénk egy-egy szituációban. Miklya Luzsányi Mónika arról ír, hogy a digitális kor lehetőségei miként válhatnak termékennyé az iskolai közegben, s miként valósulhat meg a mai kor gyermekei esetében „a két agyfélteke közötti hídképzés”. Orosz Gábor Viktor etikai szempontú dolgozata az iskolai erőszak és szégyen formáival foglalkozik, s ehhez kapcsolódik Lapis-Lovas Anett Csilla recenziója is, amely egy az iskolai zaklatást, „bullying”-ot tárgyaló könyvről szól. Fukász László egyháztörténeti és homiletikai szempontokat egyaránt érvényesítő tanulmánya Ecsedy Aladár gyermekmissziós tevékenységét mutatja be. Az irodalom gyermekképeinek megközelítései között Homoki Gyula az író-teológus C. S. Lewis műveit értelmezi teológiai szempontból, Molnár Illés két kortárs költő, Visky András és Izsó Zita verseit vizsgálja, Egeresi Gábor pedig a sárospataki kötődésű Rajka Teréz írónő életpályáját és munkásságát mutatja be. Kovács Gergely recenziója egy új, a Református Tananyagtár sorozatában megjelent, kortárs irodalmi szövegeket is bátran fölvevő általános iskolai szöveggyűjteményt vesz górcső alá. A pataki kollégium múzeumának egy fotógyűjteményét elemzi Kusnyír Éva, számot vetve a középpontban álló kislány, Mara Lujza rövid életének tanulságaival, valamint a fényképek ábrázolásaival a kor kulturális miliőjében. (Ezúton is köszönetet mondunk a Múzeumnak, hogy rendelkezésünkre bocsájtották a képanyagot, és engedélyezték, hogy a lapban illusztrációs anyagként fölhasználjuk. Köszönettel tartozunk továbbá Kusnyír Évának és Éger Gábornak a képanyag válogatásáért és digitalizálásáért.) Kovács Áron szintén a pataki Tudományos Gyűjtemények archívumában lelt rá igazi kincsként olyan naplókra, amelyek a 20. század viharos korszakait mutatják meg az azokat átélő ember perspektívájából – e naplók egyikéből közlünk részletet a közreadó kommentárjával. Lapunkban interjút közlünk Fodorné Nagy Saroltával, aki hosszú ideig vezette a katechetikai képzést a sárospataki teológián, s mint a beszélgetésből is kiderül, eddigi gazdag életútja során is több ízben és több módon állt kapcsolatban gyermekekkel munkája során. Kádár Ferenc a sátoraljaújhelyi példán keresztül az egyházi iskola és a gyülekezet kapcsolatáról szól, prédikációs tárházunkban pedig Fejér Zoltánnak, a sárospataki református gimnázium intézményi lelkészének tanévnyitó igehirdetését közöljük; Enghy Sándor rektori tanévnyitó beszéde szintén mostani összeállításunkban kap helyet. Lapszámunkat szeretettel ajánljuk minden felnőtt gyermek olvasónk figyelmébe. Lapis József a szám szakmai szerkesztője
Spiritualitás – megjelent a Sárospataki Füzetek 2020/4. száma
Egy régi indián közmondás szerint ha kimerültek vagyunk, meg kell állni, mert túl gyorsan mentünk, és hagyni kell, hogy a lelkünk utolérhessen. Mintha igaz lenne ez nem pusztán egyéni, hanem közösségi, egyházi szinten is: még mindig loholunk. Ezalatt pedig a teológia és a ráció, ahogyan azt egy közhellyé vált kritika megfogalmazza, olyan mértékben eluralkodott rajtunk, hogy a lélek hátramaradt valahol. Pedig egyház és világ szomjazza a lelki élményt, mégpedig úgy, ahogyan azt Tóth Sára lapszámunkban megfogalmazza: „ma a keresők evilági spiritualitást igényelnek, azt, hogy a szentségest ne a valóság peremén, hanem annak középpontjában találják meg”. Vajon tudunk ilyet adni? Ehhez először is meg kellene állni, és ki kellene fújni magunkat. Az is elcsépelt, de még mindig igaz megállapítás, hogy a protestantizmus bizonyos kegyességi irányzatai számára a spiritualitás kifejezés vagy akár a „keresztyén meditáció” fogalma mindmáig mélységesen gyanús. Ez nem jelenti természetesen, hogy a protestáns hagyomány ne lenne gazdag spirituális útmutatásokban, vagy a keresztyén úttal foglalkozó szövegekkel. Újabban mégis inkább az a jelenség figyelhető meg, hogy amennyiben valamilyen lelki megújulás útját keressük, inkább a katolikus vagy karizmatikus kegyesség irányában teszünk tapogatózó lépéseket, nem pedig a saját örökségünkhöz fordulunk. A jelen szám is mintha ezt a látszatot keltené: a megalapozó tanulmányok egy része katolikus szerzők tollából származik, sőt a Körkérdés rovatban megszólaló szerzők egy része szintén a katolikus, azon belül is jezsuita lelkigyakorlathoz kapcsolódva kísérletezik saját gyülekezeteiben vagy lelki közösségeiben a spirituális mélység megértésére és gyakorlására. A saját gyökereink feltérképezése viszont nem egy folyóiratszámban megoldható feladat. Ez hosszú és fáradtságos, sok kutatást és komoly együttműködést kívánó munka. Most inkább körülnézni szeretnénk, hogy a folyamatokat lássuk. Ezért volt többek között fontos, hogy Lukács János SJ, a Manréza vezetője is megszólaljon egy cikk erejéig, hozzájárulva a közös gondolkodáshoz, részben arra is keresve a választ, miért indult valóságos zarándoklathullám a református egyháztagok köréből a dobogókői lelkigyakorlatos házba. Mégsem kívánjuk azt az érzést kelteni – és ezt ezek az írások is világossá teszik –, mintha a lelkiség vagy a misztika valamelyik felekezet saját tulajdona lenne. Sőt, a „misztikus”, a „lelki” vagy a „spirituális” minden keresztyén felekezet sajátja, a hit mélyén húzódó istenélmények hálózata, melyekben sok közös pont található, mégha hátterüket és konfesszionális keretüket tekintve jelentős különbségeket is látunk köztük. Ez a közös pont pedig elsősorban antropológiai: a hit elmélyülésének folyamatához ugyanis hozzátartozik a tapasztalat, az Istennel való találkozás sokszor megrendítő és felpezsdítő élménye, és a vele való kapcsolat megélésének teljes útja. Ezt semmilyen krisztológiai meggyőződés nem írhatja felül, és nem tekintheti másodrendűnek, mintha a tapasztalás útja alacsonyabbrendű lenne az Istennel kapcsolatos teológiai állításokhoz vagy protestáns hitvallásos tantételekhez képest. Inkább abból a meggyőződésből kell kiindulni, hogy a spiritualitás iránti vágy és a személyes megélés igénye jogos, és nem tolható félre, főleg ma, amikor a különböző gyökérből táplálkozó misztikus-lelki művek és tanítók iránti igény hatalmasra nőtt. Ilyen például az újabban töretlen népszerűségnek örvendő, de sokak által gyanúval fogadott „modern misztikus”, Richard Rohr, akinek egyik művét Győri-Dani István ismerteti kritikus recenzió keretében. Ha pedig protestáns körökben távolságtartással szemlélünk is bármilyen ilyen élményt, talán éppen azért tesszük, mert a tapasztalat csatornázásához vagy az út bejárásához nincs módszertanunk. Ez viszont tanulható. Ami irigylésre méltó, az a szabadság, amivel például a katolikus egyház ehhez a kérdéshez nyúl, és erre nyilván a saját sokrétű, a távolkeleti missziók hatására is formálódó hitfelfogása és hagyománya nyújt alapot. Ezt a más vallások iránti nyitottságot, és annak lehetőségeit érzékelteti Francis X. Clooney egyik művét bemutató recenzió Lapis-Lovas Anett Csilla tollából, valamint Rácsok Gabriella rövid ismertetője Goshen-Gottstein rabbi vallásközi összefogásra épülő legújabb projektjéről, a „Koronaspekcióról”. Az újkeletű spirituális igényekre nyitottság jele az is, hogy mára a hit óriásainak, többek között Keresztes Szent János, Avilai Szent Teréz, Tauler, Suso, és Eckhart mester munkáinak fordítása és újrakiadása reneszánszát éli, és a Magyarországra összpontosító misztikakutatás is kezd teret nyerni, elég csak a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészet- és Társadalomtudományi Karának 2013-ben megjelent kiadványára gondolni, mely a Lelkiségtörténeti Műhely egyik konferenciájának anyagát tartalmazza. [1] Az talán jelzésértékű – és emiatt hiánypótló a Sárospataki Füzeteknek ez a száma –, hogy az egy évre rá megjelent Lelkiségek, lelkiségi mozgalmak Magyarországon és Kelet-Közép Európában kötetben pusztán egyetlen tanulmány foglalkozik a protestantizmus lelki mozgalmaival. [2] Természetesen saját egyházunk berkein belül is születnek vonatkozó kegyességtörténeti kutatások: a skót misszió magyarországi vonatkozásaival Kovács Ábrahám foglalkozik, „A protestáns fundamentalizmus hermeneutikai megközelítése” kutatócsoport a fundamentalizmus teológiai és lelki kihívásait vizsgálja a protestáns teológiára gyakorolt hatása felől. Említhetjük a Református Kegyesség konferenciát és a hozzá tartozó kutatócsoportot, mely szintén a protestáns lelkiség múltjának, jelenének és lehetőségeinek vizsgálatát tűzi ki célül, és büszkén mondhatjuk, hogy eredményei a Sárospataki Füzetekben kapnak teret (ilyen volt pl. a 2017/2. szám). A Károli Gáspár Református Egyetemen beindult egy „Spiritualitás és misszió az egyházban szakirányú továbbképzés”, mely nem pusztán a protestáns lelkiséget szeretné bemutatni, hanem ennek gyakorlatához, vezetéséhez is szeretne felkészülséget biztosítani. Öröm, hogy mindkét műhely bemutatkozik ebben a számban, mindkettőről szellemi atyjuk, az előbbiről Nagy Károly Zsolt, az utóbbiról Siba Balázs Szabóné László Lillával közösen írt rövid ismertetést. És természetesen megjelentek, megjelennek értékes tanulmányok, korábban a két világháború közti kálvinista irányzatokkal kapcsolatban, [3] vagy újabban a lelkészek lelkiségét vizsgáló írások keretében, még ha ezek szórványosnak is tekinthetők. [4] A növekvő érdeklődés szelét kutatók és kutatások tehát több irányból igyekeznek befogni, és a jelen lapszám is erre tesz kísérletet, nem elsősorban szakteológiai szempontból vizsgálódva, hanem körképet nyújtva a jelen helyzetről saját felekezetünk keretén belül és kívül. Ezért kifejezetten hasznos Patsch Ferenc SJ tanulmánya, aki a katolikus lelkiségi mozgalmakat szemlézi – ez számunkra is fontos lehet, hiszen nem pusztán inspirációt nyújt, de tájékozódási pontokat is adhat, amikor a saját útkeresésünk során meghatározzuk önmagunkat. Görföl Tibor tanulmánya a bennünket is izgató kérdést veti fel: vajon mit tudunk kezdeni a misztikus hagyománnyal ma? Mit jelent a misztika? Milyen kapcsolódási pontjaink vannak a saját korukban is félreértett (vagy nem értett) spirituális lelki vezetőkkel? Turai Gabriella női misztikusok életét elemezve jut arra a következtetésre, hogy életük és tevékenységük szociális összefüggései elengedhetetlenek a megértésükhöz. Vajon ma nem olyan világban élünk, ahol az ilyen tapasztalatok autentikussága iránti vágy mindennél erősebb? Ehhez a kérdésfelvetéshez szorosan kapcsolódik Tóth Sára teológiai mélységű írása és Zalatnay István a tanulmányhoz írt válasza, mely éppen a szentség tapasztalatának újradefiniálására tesz kísérletet. A szent és profán Rudolf Otto-féle radikális szembenállásával szemben kimondja: a Krisztus-esemény a szent megmutatkozási helyévé avatja a világot; azaz a szentség a lét mélyrétegeiben lesz megélhető. Anélkül persze, hogy feladnánk a transzcendens és az immanens közt feszülő ellentétet – ezt azonban az elmélyülésben mégis meghaladjuk. A csendes szemlélődésben, az ünnep és a művészet valódi átélése révén a világra való rácsodálkozás és Isten megtapasztalása elválaszthatatlan egységbe forr. Kis Médea alapos tanulmánya az ének spirituális erejével foglalkozik: hogyan őrzi meg lelki-spirituális egészségünket a dallam, a zene? Amikor arról beszél, hogy az éneklés hatására a „realitásérzék csökken, az idő fogalma megszűnik, bármi lehetségesnek tűnik. Változik az önkontroll, sok akaratlan reakció autonómmá válik, a fájdalomérzés csökken. Az én- és testhatárok fellazulhatnak, a világegyetemmel való egység érzése jelentkezhet”, akkor nagyon közel kerül a misztikus tapasztalat klasszikus leírásához. Az éneklés esetében azonban nem az egyéni, hanem a közösségi élmény és a közösségi összetartozás, valamint istentapasztalat kerül előtérbe. Ez az erősen individuális-narcisztikus önkeresési kísérletek idejében különösen fontos összefüggésnek bizonyul. Az éneklés megújítása fontos eleme lehet a lelki megújulásnak, bár az ezzel kapcsolatos vita egyházunkban sajnálatos módon elhalványult, részben a himnológusok és az újabb trendeket támogatók kölcsönös meg nem értése következtében. Gacsályi Zsolt és Porkoláb András József üdvözlendő és egészen sajátos kísérletre vállalkozik: a református zarándoklat teológiájának kifejtésére. Ez a gondolatsor azért rendkívül fontos, mert feltárja egy egyre többek által megtapasztalt fizikai és lelki út rendkívül bensőséges, testvéri, ugyanakkor Istenre koncentráló összetevőit, mely mindezek felett a sákramentumok erőterébe ágyazott. Különösen izgalmasra sikerült a Körkérdés rovat, melynek keretében olyan gyakorló lelkészek vagy tanárok szólalnak meg, akik a spirituális útkeresést gyülekezeti vagy részben tudományos szinten, de gyakorlati aspektusuk szempontjából vizsgálják. Hálás vagyok azért, hogy őszinte és kritikus hangon szólnak, ugyanakkor mégis fontos feladatokat fogalmaznak meg. Nagyon fontos írás ebben a blokkban Barsi Balázs ferences atyáé, aki a „misztikát” a Szentháromság Isten tiszteleteként fejti ki. Úgy látja, más út nincs, csak a Háromegy Isten személyei közti mélységesen bensőséges kommunikáció és együtt, egymásért létezés megvalósítása itt a földi keretek közt. Fekete Ágnes írása a csendhez való visszatérést sürgeti – hiszen a református egyház hajlamos az Ige egyházaként a bőbeszédűség egyházává lenni. Szakács György erre rímelve pedig azt emeli ki: egyház és spiritualitás egy, az egyház maga a spiritualitás. Ugyanis a lelkiség az a tapasztalat, melyet a hit útján járás érlel meg a lelkipásztorokban és a hívekben. Ez a tapasztalat az, melyből építkezni és melyet közvetíteni lehet, ahogy azt maga Jézus is tette. Ezt követi az írásom, melyben a tánc és meditáció kapcsolatát, egy belső utat mutatok be saját élmények, kérdések és (olykor teológiai) kétségek alapján. Idővonal rovatunkban Szűcs Ferenc teológiai professzorról Füsti-Molnár Szilveszter emlékezik meg, akit 2006-ban a Sárospataki Református Teológiai Akadémia tiszteletbeli tanárává avattak. Jelen számunk képei nagyon különböző korokból, eltérő földrajzi területekről és felekezeti hagyományokból származnak. Egy közös probléma köti össze mindegyiket: valamilyen módon a nem láthatót teszik láthatóvá – akár szándékosan, akár csak a néző, az értelmező reflexiójában. Miben is lehetne több egy ilyen lapszám célja? A körképpel, a helyzet és a kihívások bemutatásával, a szakmai és a személyes tapasztalatok megszólaltatásával, a felekezetek teológusainak közös munkáját megjelenítő kötettel azt hiszem, elértük a célt. Elkezdtünk látni, és elkezdtünk beszélni arról, ami egyre többekben ott feszül: az Istennel való találkozás lelki, misztikus élményére irányuló mélységes vágyról, valamint az útról, melyen egymást kísérhetjük. [1] Bogár Judit (szerk.): Misztika a 16-18. századi Magyarországon, Piliscsaba, Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészet- és Társadalomtudományi Kar, 2013. [2] Barna Gábor – Povedák Kinga (szerk.): Lelkiségek és lelkiségi mozgalmak Magyarországon és Kelet-Közép Európában, Szeged, SZTE BTK Néprajzi és Kulturális Antropológiai Tanszék, 2014. [3] Bogárdi Szabó István: Kálvin és a kálvinizmus irányzatok, különös tekintettel a két világháború közötti egyház- és teológiatörténetben, Confessio, 33. évfolyam, 2009/2, 24–34. [4] pl. Siba Balázs: Spirituális útkeresés és a református lelkiség, lelkészinterjúk fényében, Theológiai Szemle, 59. évfolyam, 2016/3, 158–169. Kustár György a szám szakmai szerkesztője
Szépség és hit – megjelent a Sárospataki Füzetek 2021/1. száma
Mindig is zavarral tölt el és ugyanakkor ámulatba ejt Johann Friedrich Overbeck (1789–1869) munkássága. A San Isidore celláiban megtelepülő művészek manifesztójukkal a vallás és művészet egyesítését tűzték ki célul – pontosabban az őszinte vallásos érzelmek kifejezésére alkalmas művészet megteremtését. Ennek hatalmas allagóriája Overbeck késői, impozáns alkotása, a Vallás diadala a művészetekben (1840). A cím és a mögötte rejlő gondolatiság egyarán megdöbbentő: harc van a két terület közt? Vajon vallás és művészet, esztétikusság és a hit egymásnak feszülő világok? Sokatmondó, hogy ez az irányzat az Overbeck és barátja, Franz Pforr alapította Szent Lukács rend keretén belül és Róma mellett egy elhagyatott kolostorban, a világtól elzárva bontakozik ki, a romantika áradó és hatalmas érzéseket mozgató művészetével párhuzamosan. Elég csak melléillesztenünk Delacroix ugyanebben az évben született szintén monumentális (498×410 cm) olajfestményét, aminek ráadásul a témája is keresztyén (Keresztesek bevonulása Konstantinápolyba), hogy látsszon a hatalmas különbség. A finomra csiszolt ideológia Máriával a központban, a kiszámított és tökéletesre hangolt kompozíció és a vad, véres, a negyedik keresztes háborút pellengérre állító festmény nehezen feloldható ellentmondásban áll egymással. Nem lehet megszabadulni attól az érzéstől, hogy Overbeck és körének egész alkotói munkája anakronisztikus: valami olyasmit próbál visszahozni a múltból, amit a preraffaeliták próbálnak később. Egy letűnt kor talán sose volt dicsőségét, egy idealizált harmóniát, a múlt és a jelen vágyott képét – miközben a világ és a művészeti látás ellenállhatatlanul megváltozott, véglegesen maga mögött hagyva ábrázolásmódokat és szemléletmódokat. Andreas Mertin Overbeck festményével megegyező című tanulmányában azt a dilemmát veti fel, hogy vajon Eberhard Simonsnak van-e igaza, amikor a művészet eltávolodását a művészet vallásos megjelenítés alóli (negatív értelemben vett) emancipációként fogja fel, vagy annak, aki az egyházi „Gesamtkunstwerk”-ben a művészet rabszolgasorsra kényszerítését látja, ami alól aztán a művészet, melynek alapvetően mások a szabályszerűségei, végül felszabadítja magát.[1] Ez valóban komoly dilemma, hiszen azt a kérdést veti fel, hogy a művészet „megkeresztelhető”-e,[2] és szabályai megfelelnek-e a vallásos gondolkodás szabályainak. Csakhogy ez a kérdés már eleve abból az axiómából indul ki, hogy a művészet alapvetően független a vallástól vagy a keresztyénség vallásos tartalmától. Ez az állítás azonban vitatott, mert ezzel szemben a művészet története felfogható hosszú fejlődésként is, melyben a művészet önálló értékrendszert, nyelvi megértésmódot és kódot alakít ki önmaga megfogalmazására. Alain Besançon szerint ebben a folyamatban Kant és Hegel a két mérföldkő: Kanttal megszületik az önmagának szabályokat állító géniusz eszménye, Hegellel pedig intellektualizálódik a megértés, aminek következményeképp egyenesen a művészet végét kell bejelenteni.[3] A művész már nem mesterember többé, aki tárgyát alázatosan és egy hagyománnyal kontinuitásban, a megtanult technikák professzonális alkalmazása révén tárja elő, hanem személyiség, akinek belseje válik igazán értékessé, és művészetének ő maga válik fémjelévé. Ezt kiegészítve James Elkins úgy látja, a reneszánszig minden (nem csak európai) művészet alapvetően vallásos – a szakadás ott történik, ahol a művész alkotásának folyamata és a művész személye fontosabb lesz annál, mint amit a műalkotás ábrázol.[4] Pontosabban: a műalkotás immár az alkotó bensőjének kifejeződésévé válik a technikai bravúron és az alkotás tárgyán keresztül. A nehézséget fokozza, hogy amint az az egyház történetéből látszik, magán a keresztyénségen belül is komoly a megosztottság a művészeti ábrázolás lehetőségeit és korlátait tekintve. Elég csak a képromboló vitára gondolni, amely teológiai megkülönböztetéseket és dogmatikai árnyalatokat kér számon egy alapvetően liturgiai célra szolgáló alkotástól – mely, tegyük hozzá, szigorú szabályrendszerén belül „szép” is.[5] Ez az szépség azonban mint kultikus kellék sokszor kerül a feslettség gyanújába: a vallásos képek (vagy szobrok) tisztelete ugyanis nehezen kerüli el a bálványimádás vádját. A 787-es II. Nikaiai zsinat és az annak határozatait megerősítő 843-as Konstantinápolyi Zsinat ugyan átmenetileg véget vet a bizánci képromboló mozgalomnak, a reformáció korában újra fellángol a képellenesség. „A képrombolás teológiája egyidős magával a keresztyén egyházzal”[6] – és úgy tűnik, míg létezik egyház, ez a teológia életben is marad. A szent-képekkel szembeni gyanakvás nem szűnik: a kiábrázolhatatlan Isten és a megjelenített isteni közti feszültség és távolság kérdése túlságosan finom teológiai distinkciókat tesz szükségessé, melyek sok esetben nehezen érthetőek, és az egyszerű hívők köréhez nem is találnak utat. Ilyen feszültségekkel a háttérben, a művész és művészet szerepének megváltozásáról tanúskodó időszakban jelenik meg a nazarénusok csoportja. Overbeck úgy nyúlik vissza egy „keresztyén” művészethez, hogy közben elzárja magát a kortárs hatásoktól. Alkotásai pont azt a kérdést vetik fel, melyre a Sárospataki Füzeteknek ebben a számában néhány gondolat erejéig igyekeztünk kitéri. Vajon van-e relevanciája, értéke, létjogosultsága a keresztyén művészetnek, és ha igen, hogyan? Körösvölgyi Zoltán ennek a kérdésnek az alapján még egy problémára mutat rá: a kortárs „világi” és a szakrális művészet elválik egymástól, ráadásul a művészet vallásos értelmezést kap – esztétikai szerepén túl világjobbító feladatot. Szimptomatikus, amikor egy konkrét kiállítás körül kirobbant vita kapcsán elemzi anna lehetőségét, vajon van-e helye egy művészi installációnak keresztyén templomban, vagy vallásos művészetnek a galériákban? Mindez utal arra a kettős feszültségre, melyet fentebb megfogalmaztam: az egyház a hitből született alkotásokat is hajlamos gyanúval méregetni, miközben a kortárs művészet is hajlamos lenézi a nyíltan vallásos alkotókat. Éppen emiatt a feszültség miatt kérdeztem a Körkérdés rovatban keresztyén alkotókat arról, számukra mit jelent hittel alkotni. A válaszok alapján Mertin elgondolkodtató állítása túlságosan radikálisnak bizonyul. Sommás ítélete így hangzik: „A keresztény vallásnak még a jószándékú megjelenítése is ahhoz a lehetetlen helyzethez vezet manapság, hogy a művészeten kénytelen-kelletlen erőszakot kell tenni. A hit képpé alakítása objektív korlátokba ütközik.” Amellett, hogy nem tudni, mit is ért „objektív akadályon”, állítását inkább kérdéssé kellene formálni. Valóban erőszakot kell venni a művészeten a hit megjelenítéséhez? A megkérdezett alkotók szerint akkor nem, ha a művészet eredendő szakralitását emeljük a művészeti hitvallás középpontjába gyakorló keresztyénként. „Minden jó mű villámfény idejére megmutatja Isten köpenye szegélyét.” – írja Váli Dezső. Balanyi Károly valami hasonlót fogalmaz meg: „Meggyőződésem, hogy minden jó művészetnek szükségszerűen van szakrális tartalma, függetlenül attól, hogy alkotója hitét gyakorló ember, vagy sem. Ha tiszta lélekkel áll a vászon elé, és hagyja hogy a lélek üzenete átsugározza a készülő művet, akkor az kegyelmi állapot, és akkor, ott művészet születik.” Fátyol Zoltán ennél radikálisabban fogalmaz: az ateista művész fából vaskarika, aki nem tudja, hogy az alkotás folyamán isteni erőkből táplálkozik. Nála a festészet kimagasló akotásai mind az isteni megérzésének nyomai. Vagyis a fesztészet alapvetően „isteni”, mert a tarnszcendens valóságból mutat meg valamit. Olescher Tamás válaszát szomorú szívvel közvetítjük olvasóink felé, hiszen a művész a lapszám megjelenése előtt távozott el közülünk. Az ő hitvallása ennél sokkal direktebb: számára létezik a „hit művészete”, és ennek célja éppen egyfajta idill megjelenítése, a szépség és harmónia nem kevert színeken és geometriai formákon keresztüli visszaemelése abba a korba, melyben a rút kerekedett felül. Kustár Gábor ugyanebből a kiindulópontból más utat választ: felmutatni a szentet, de megőrizni a küzdelmet – mindezt szobrai anyagának törékenysége és az azon túlmutató emelkedettség révén. Mincsik Melinda Magdolna mintha utalna Kustár gondolataira: mindkettejük számára az ikon jelent viszonyulási pontot. „Mi lehetne más a képkészítés, mint Isten szépségének, igazságának, szeretetének hirdetése? A képkészítő legyen olyan, mint Rubljov, csendben, kettesben a Szentháromsággal alkosson, és csakis azt, amit tőlük kap, csak azt adja át önmagán átszűrve, az anyagban leképezve embertársai felé.” Ezen felül mindegyik írásban kimondva-kimondatlanul megjelenik még egy fontos gondolat – a hagyomány iránti elköteleződés, a visszakapcsolódás valami mély és eredendő felé, amely több, mint művészeti korszakok egymásutánja: számukra sokkal inkább a szakralitásnak a kultúrában mindig másként megmutatkozása, mely inspirációul szolgálhat és szolgál is. A Sárospataki Füzetek egyik fontos írása éppen emiatt a Kortárs Keresztény Ikonográfiai Biennálékat szervező ifj. Gyergyádesz László tanulmánya. Neki köszönhetjük a lapszámban megjelenő válogatást a Biennálék művészeti anyagából, melyért ezúton is szeretném hálámat kifejezni. A Biennálé célja, csakúgy, mint a Körkérdés rovatban bemutatkozó Ars Sacra fesztiválé, hogy a keresztyén művészetet visszemelje a látótérbe, és elindulhasson a recepció és akár a vita is ennek a típusú művészetnek a lehetőségeiről, jogosultságáról és határairól. A képanyag és a 2002 óta már tizedik alkalommal megrendezett Biennálé arra utal, hogy ez a típusú művészet nemcsak hogy létezik, hanem teret kíván magának. Az Ars Sacra fesztivál sikere és európai szintű elismertsége ugyanerre utal: a folyamatosan bővülő keresztyén művészeti programokat összefogó vállalkozásnak helye van a művészi önkifejezés széles palettáján. A tanulmányok fel-felvillantanak néhányat a szépséggel és művészettel kapcsolatos aspektusokból. Áfra János írása a Két arckép – Mészöly-Pilinszky 100 című kiállításáról átmenetet képez a körkérdések felé, míg Podlovics Éva tanulmánya egyfajta elméleti bevezetőként is szolgálhat. Podlovics Heidegger esztétikai elképzeléseit ismertetve arra mutat rá, hogy a filozófus számára a mű az igazság történése, a létező feltárulása, az elrejtettség és a megmutatkozás együttes megléte. „Varázslatos az, ahogyan a mű kimozdítja az embereket saját maguk kis történeteiből, élményeiből, s »a műben történő igazsághoz tartozóvá teszi őket és így az el-nem-rejtettséghez való vonatkozásból alapozza meg az együtt-létet, az egymásért-létet, mint a jelenvalólét történeti kinnlevőségeit.«” Ahhoz, hogy Pilinszky szerint milyen igazság történik a műalkotásban, Áfra János kiállításismertetője vezet közelebb. Ez egyfajta „keresztyén esztétika”: „A művész akkor tudja képviselni az »evangéliumi esztétikát«, ha a megsegítés igényével, a szeretet szolgálatába állítja tevékenységét, akár a klasszikus – vagyis formabéli – szépség feláldozása árán is.” Enghy Sándor a szépség Ószövetségben felbukkanó szerepéről hasonlóan beszél: egyfelől az önmagában vett szépségről mint veszélyforrásról, másfelől – például Eszter királynő esetében – mint „hasznos” jellemzőről, mely lehetővé teszi a királyi udvarba kerülést, és aztán Isten tervének véghezvitelét. A szépség YHWH-hoz és az ő tervéhez kötődik – tőle, az ő szándékaitól, az isteni bölcsességtől elszakítva és jellem nélkül a szépség önmagában semmissé válik. D. Tóth Judit tanulmánya Nüssziai Gergely Énekek Éneke-homíliáit elemezve jut arra, hogy a tökéletes szépség megismerésének titka az inkarnáció: a Krisztusban megmutatkozó isteni szépség feléleszti a vágyat a megtisztulás és az isteniben való részesedés után. A lélek, ezt az utat járva be, egyre inkább elmerül a gyönyörködésben, és egyre hasonlóbbá válik ahhoz, aki felé vágyódik – ez pedig már egy misztikus út, melyben az Istenre találás változtat át. De miért van az, hogy a szépséget, mely a keresztyén egyház sok elemében tükröződik, többek között épületeiben, kegytárgyaiban, liturgikus elemeiben, mára újra fel kell fedezni? P. Szászfalvi Márta tanulmánya azt a kérdést viszgálja, hogy a templomok mint turisztikai látványosságok milyen módokon célozzák meg az érdeklődő közönséget. Ennél azonban tovább is lép: azt a kérdést is felveti, hogyan lehetne az egyházművészetet és az egyházi örökséget hathatósabban a társadalmi érdeklődés homlokterébe állítani. Van ugyanis mit közszemlére bocsátani, gyülekezeteinknek gazdag öröksége van, nem pusztán szellemi, hanem tárgyi szempontból is. Kötetünkben helyet kap még a 2020. év tanévnyitó istentisztelete, mely Pásztor Gyula tollából származik, Enghy Sándornak, a Sárospataki Református Teológiai Akadámia rektorának tanávnyitó beszéde (2021. év), valamint Győri István visszaemlékezése a 2001-es Sárospataki emléktábla-állításáról. A szemle rovatban Homoki Gyula ismerteti a nálunk főleg íróként ismert Marylinne Robinson Szellemtelenség című esszékötetét, valamint Szűcs-Muza Blanka számol be a Debreceni Református Hittudományi Egyetemnek a Tanítóképző Főiskolával együtt megvalósított projektjéről, mely a volt diákok és jelenlegi oktatók művészi munkáiból szerkesztett kötetként jelent meg. A Sárospataki Füzetek jelen száma az Overbeck kapcsán felmerülő kérdést veti fel: nem anakronisztikus-e a vallásos művészet? Van-e helye, és hol a helye a megnyilvánulásának? Mit jelent keresztyén hittel alkotni? A keresztyén értékeket, világszemléletet megjelenítő és felvállaló művészeti alkotások számának folyamatos gyarapodása, a köréjük szerveződő fesztiválok és kiállítások megléte és az önmagukat keresztyénnek nevező művészek munkássága arra utal, hogy vannak, akik számára a hit kifejezhető a művészetek révén is – és ehhez nem kell visszatérni letűnt korok világához, hanem frissességgel és új utak keresésével művészi érték teremthető. Kustár György [1] Mertin, Andreas: A vallás diadala a művészetekben?, Keresztény Szó, 10. évfolyam, 1999/4, URL: http://epa.oszk.hu/00900/00939/00006/ks990408.htm Utolsó letöltés: 2021. 10. 30. [2] W. Weidlé terminusa. Weidlé, Wladimir: The Baptism of Art, Westminster, Dacre Press, é.n. [3] Besançon, Alain: The Forbidden Image, An Intellectual History of Iconoclasm, trans. Marie-Todd, Jane, Chicago – London, University of Chicago Press, 2000, 221–226. [4] Elkins, James: On the Strange Place of Religion in Contemporary Art, New York – London, Routledge, 2004, 7. [5] Erről lásd Bugár M. István bevezetőjét a Szakrális Képzőművészet a keresztény ókorban c. kötete elején (Budapest, Paulus Hungarus – Kairosz, 2004, 3–43.) [6] Benz, Ernst: Die Bilder und die Theologie des Ikonoklasmus, in Bartsch, Hans-Werner (hrsg.): Kerygma und Mythos VI, Band 2, Entmythologisierung und Bild, Hamburg, Reich & Heidrich, 1964, 75–102.
Koncz Gábor köszöntése – megjelent a Sárospataki Füzetek 2021/2. száma
A Sárospatai Füzetek huszonötödik, jubileumi évfolyamának második számában az emlékezés, emlékeztetés játssza a főszerepet. Nem a saját jubileumunkról van szó – ennek is eljön az ideje majd – hanem olyan alkalmakról, személyekről és feladatokról, melyek számunkra és a Sárospataki Református Teológiai Akadémia szűkebb-tágabb közössége számára is egyaránt fontosak. Oktass, hogy éljek! rovatunkban egy különleges, eddig nyomtatásban meg nem jelent igehirdetést közlünk. Írója Koncz Sándor, aki a sárospataki teológia neveltje, majd 1947-től rendszeres teológusként a biblikus tudományok – ó- és újszövetség – tanára, az intézmény gazdasági vezetője volt 1951-ig. A Teológia megszüntetését követően – mint életrajzírója, Szatmári Emília kollégánk írja – az új politikai és egyházi vezetés 1951-ben püspöki méltósággal próbálta megvesztegetni, amit ő elutasított. Kiállásáért, de lényegében egész pataki működéséért, teljes életútjának hűségéért végül arra ítélték, hogy falusi lelkipásztor legyen. Így került 1952-ben egy vasútvonallal sem rendelkező, deportáltak számára kijelölt északkelet-magyarországi faluba, Alsóvadászra.[1] Tizennégy év után, 1966-tól haláláig a Tiszáninneni Református Egyházkerület Tudományos Gyűjteményei Levéltárának igazgatója volt. Az az igehirdetése, melyet itt közlünk, 1955. szeptember 8-án hangzott el a sárospataki református templomban, az 1935-ben Sárospatakon végzett lelkészek 20 éves találkozóján. Különlegesen aktuális ez az igehirdetés most, hiszen idén emlékezünk a Sárospataki Református Teológia 1951-es megszüntetésére és a pataki teológusok „exoduszára”, nagy hazatérésére, és közel van az intézmény újraindulásának harmincadik évfordulója is. Ezeknek, a múlt – és talán a jövő – üldöztetéseinek, sebeinek és megpróbáltatásainak összefüggésében is érvényes a Koncz Sándor által megfogalmazott üzenet: „A földi zarándokok és a nagy megsebzettek Istene az alapja együttlétünk mély élményének.” Koncz Sándor gyermekei, köztük fia, Dr. Koncz Gábor is ezer szállal kötődtek-kötődnek Patakhoz, a kollégiumi kultúrához. Azért is esett Koncz Sándor igehirdetésére a választásunk, mert az ő Kollégiumunkért, Teológiánkért végzett munkájának örökségét Gábor fia is hordozta. Ahogy a közgazdász és önmeghatározása szerint „jövőkutató” Gábor egy interjúban megfogalmazza: „A kultúra tágabb értelemben egy adott emberi közösség sajátos, egyedi látásmódja, amely magában foglalja a társadalom szellemi és anyagi létkifejezését”,[2] s ő számos területen kapcsolódott be a Kollégium, s közelebbről a Teológiai Akadémia létkifejezésének folyamataiba, formálta a közösség gondolkodását, s közben maga is formálódott a közösség gondolkodása által. E formálva formáló közös gondolkodás előtt tiszteleg lapunk, köszöntve a közelmúltban hetvenedik esztendejét betöltött, nyugdíjba vonuló tanártársunkat. Az emlékezés egy másik fókusza lapunkban Fukász László Ecsedy Aladár igehirdetői munkásságát bemutató tanulmányának második része. Ecsedy Aladár a 20. századi magyar református egyháztörténet kiemelkedő alakja, korának jelentős igehirdetője, jövőre lesz születésének százhuszadik évfordulója. Pálfi Edina református közösségszervező cikke a református prédikátorok korábbi nemzedékeire emlékezik, a gályarab prédikátorokra, akiknek szabadulása 345 évvel ezelőtt történt. Pálfi Edina cikke azért is különösen érdekes – és ezért a Kollégium emlékezetkultúrájával kapcsolatos szövegeket közlő Idővonal rovatban jelenik meg –, mert a gályarabok emlékezetét a rájuk való emlékezés rítusain, a Sárospataki Református Kollégium bejárati csarnokában elhelyezett emléktáblájuk, vagyis az emlékezethelyük létrehozását övező vitákon és erőfeszítéseken keresztül mutatja be. Egy egészen más értelemben vehető rabságnak, bezártságnak az egyház igehirdetésére gyakorolt hatását elemzi Tóth-Gyóllai Dániel. Hitélet járványok idején – Kérdőíves kutatás a DRHE hatodéves hallgatói között című tanulmányában a gyakorlati évüket töltő segédlelkészek helyzetét, dilemmáit elemzi, s a tanulmány szorosan kapcsolódik a Sárospataki Füzetek 2020/1. számának „Távistentisztelet” című tematikus blokkjához. A Sárospataki Füzetek alapvető célkitűzése volt már a lap alapítása idején az, hogy a szélesebb, a téma iránt érdeklődő olvasóközönség felé közvetítse a teológia újabb eredményeit, és viszont: a református lelkészek és értelmiségiek felé közvetítse azokat a friss tudományos eredményeket, melyek formálhatják világlátásukat, és hatással lehetnek igehirdetésükre is. Ez a koncepció az alapító Erdélyi János tág horizontú műveltségéből fakadt, és olyan elköteleződése és tradíciója a Sárospataki Füzeteknek, mely az elmúlt huszonöt évben is meghatározta folyóiratunk arculatát. Ezt a tradíciót követve adjuk közre a jelen lapszám tematikusan egymáshoz ugyan nem illeszkedő, de az egyház igehirdetésének aktuális kérdéseihez mindenképpen sajátos felkészültségeket felkínáló, inspiráló tanulmányokat. [1] Szatmári Emília: „Közegyházi életünk sodrában”, Dr. Koncz Sándor életműve a 20. század történeti és egyháztörténeti viszonyainak tükrében, Sárospatak, Hernád Kiadó, 2017. [2] Petrovics Gabriella: Kultúra és kreativitás közgazdász szemmel, Koncz Gábor: A művelődés nemcsak a társadalomra és a gazdaságra hat, hanem a politikára is, magyarhirlap.hu, 2018. február 26. URL: https://www.magyarhirlap.hu/kultura/Kultura_es_kreativitas_kozgazdasz_szemmel Utolsó letöltés: 2021. 11. 18.
Eucharisztia és vizuális kultúra – megjelent a Sárospataki Füzetek 2021/3. angol nyelvű száma
Gabriella Rácsok The Eucharist and Visual Culture – Editorial InterFilm Hungary held a conference on “The Eucharist and Visual Culture” on 1-3 October, 2021. The venue, host and main sponsor of the event was the Sárospatak Reformed Theological Academy. It was a special honour that the conference was also supported by the Lutheran Church of Hungary and the Cistibiscan Reformed Church District. InterFilm Hungary, founded in 2020, is a member of InterFilm International. Behind the decision of the founders was the conviction that the Church could not ignore the artistic, spiritual, and social significance of the motion picture, while it must also see how the Church, religious phenomena and theological concepts affect the motion picture medium. With the October conference, the organisers wanted to raise awareness of the potential of visual culture, which is fundamentally defining our age, and to help believers recognize the Christian messages that are being conveyed through the present “flood of images”. They hope that this conference was only the first step in building a long-term relationship between films and Christian values. The conference included four main presentations in English, three workshops, two film screenings and related discussions. The personalities and expertise of the Roman Catholic, Lutheran and Reformed speakers guaranteed that the original idea of the conference fell in good hands: the key-note addresses by Finnish theologian Sofia Sjö, Polish film aesthete Mariola Marczak, Hungarian theologian and director Lajos Kovács, theologian and anthropologist Károly Zsolt Nagy provided the backbone of the conference. In the workshops, theologian and cartoonist Sándor Békési, theologian and church leader Tamás Fabiny, art historian Márton Orosz and theologian Gabriella Rácsok were the dialogue partners. The diversity of the themes presented at the conference served to illustrate the many threads that connect our visual environment with the idea and imagery of the Eucharist. The first, thematic part of this volume gives a taste of this. Although the subject of the Eucharist and visual culture cannot be reduced to the relationship between theology and film, the majority of the keynote lectures focused on this topic, given the research fields of the speakers. In establishing the relationship between theology and film, there is an understandable demand that film can be an illustrative aid for theology. This can mean not only the movie adaptation of biblical stories but also the illustration of theological propositions, subjectively experienced religious truths or ethical dilemmas. In this case, theological film criticism is looking for “cinematic analogies”.[1] This also typically includes theological film criticism that focuses on the director’s intentions or biography as a religious background. The speakers at the conference sought to distance themselves from this approach that emphasizes the illustrative function and classifies cinematography as a maidservant, in which we encounter a rather static conception of theology.[2] The evaluation criteria for the relationship between theology and film cannot be determined by theology alone, for it is then tempted to see connections between film and other texts that exist only in the mind of the interpreter.[3] Lajos Kovács’s presentation distinguishes between the cinematic representations of Jesus and Christ. In the more than century-long history of Jesus films, there have been many adaptations: there has been almost no film genre or technique that has not been tried out to tell the story of Jesus. The various adaptations have brought along various images of Jesus. We must always be aware that, in the case of Jesus films, the Scriptures do not provide complete script materials for filming the biography of Jesus. The Gospels themselves are interpretations and interpreters, with their implicit Christologies, and consequently, every Jesus film is also an interpretation of interpretations. The Jesus of the films is not the canonized or dogmatized Jesus of the Church’s faith. Lesslie Newbigin considers it true of both the literary Jesus stories of Western culture, which were created to facilitate the understanding of the Gospel, and of the pictorial representations of Jesus that they are more self-portraits than portraits of Jesus: “They told you more about the writer than about Jesus. […] one can see in successive self-portraits of Jesus the self-portrait of the age…”.[4] The same can be said of the artistic or cultural framework of representation that was prevailing at the time. William R. Telford makes a similar point about the representation of Jesus on film: “… the Jesus depicted in cinema, has been influenced by the tradition of the evangelist, the imagination of the filmmaker and the social context of the audience. […] The screen image of Jesus has varied with the shifts and currents of society itself, in line with its changing social, political and religious perspectives and values.”[5] Newbigin asks the question: “what does this gallery of portraits have to do with the real Jesus? How can the gospel ‘come alive’ in all these different cultural contexts, and still be the same authentic gospel? That is the problem of contextualization.”[6] One of the difficulties of Jesus’ portrayal is the depiction of the dual nature of Jesus – in Chalcedon’s phrase: “vere deus, vere homo”. This Christological aspect brings us to the question of the filmic portrayal of Christ. The literature pertaining to the subject uniformly identifies a film as a Christ film in which the characters, plot or other details remind us of the story of Jesus in the Gospels, even though they do not tell it. Instead of biographical treatment, i.e., historical fidelity, the focus is on Christhood, i.e., the articulation of Jesus’ messianic mission in a historically unlimited context. We are thus dealing with a kind of contemporary cultural interpretation of the incarnation. The literature on Christ films has developed a variety of criteria to help the viewer recognise the implicit or hidden Christ figure in a film, understand when a character can be identified with Christ, and indeed what the purpose of this identification is. These lists of criteria are already extremely different in their extent, ranging from two to twenty-five.[7] However, identifying the hidden Christ-figures in film can lead to a dead end when seeking a source for Christology since the imperfect cannot represent the perfect. All cinematic Christ-figures have flaws, disabilities and sins that stem from the frailty of being human, and this can be an obstacle for the viewer in finding analogies. Rather, these imperfections allow the viewer to identify with these characters; an identification that does not help to understand Christhood but rather the following of Christ.[8] Taking this thought further, Christ-films can be seen as attempts to answer Dietrich Bonhoeffer’s question, “who is Christ for us?” On the one hand, contemporary cinematic art or popular film works can help us understand what contemporary people think about Christ and salvation, and on the other hand, as Bonhoeffer’s questioning is more directed towards this, they can open up the question of the specific Christian ethos of imitatio Christi or discipleship. Sofia Sjö introduced the audience to Scandinavian films that can help to learn about the religiosity, beliefs, religious convictions and experiences of people today. Cinema is a special medium for expressing things that (post)modern persons are concerned about. Film as a social (communal) medium expresses the experiences and insights of a whole crew, and thus may serve as a barometer for the human condition. Film tells us what is happening in the world, not in the external (political or social), but in the internal world of human beings. This approach makes film the source of theology, from which theology can get information and turn its own reflections in the direction of urgent questions, thereby helping the church participating in God’s mission get to know the context of the audience receiving the Gospel better: what do the people of our time think about religion, faith, God, sin, grace, redemption, heaven and hell? What terms do they use at all for these biblical and theological concepts, or what content do they fill these with? Mariola Marczak’s aesthetic approach also sees films as sources of theology (loci theologici). Film has become the main storyteller by the beginning of the 21st century. Film tells stories by presenting such human conditions and events which by means of aesthetic experience (the viewer’s being drawn into the story) may become possible alternatives for the viewer: (s)he may bring his/her own story into the film or may set it side by side or opposite to it. The mission task of the church in this situation is to help today’s individual find the biblical creation-fall-redemption narrative as a framework for meaning-making, that is, to help connect the subjective side of religion to the objective one. In other words, the mission task of the church is to point to the God-story in which human life can find meaning, that is, to point to the question of what the real story is in which our life stories are also included. This also means that although theology can rightly claim that in its formulations it understood this biblical narrative, it must give up its claim that it has fully understood or exposed this truth. All reality is interpreted reality. In view of this, we must be able to accept that interpreting the biblical narrative solely in confessional dogmatic frameworks also has its limitations. The contemporary cultural and cinematic interpretations of the biblical narrative are not, by all means, empty relativism, but may help better understanding and thus enrich the biblical text and our contexts with their fresh insights. To do this we need the ability to hear and listen to the stories of others, either that of the filmmaker or the viewer. Theology thus becomes a talk of God by its reflection on the Word of God (special revelation), while reflecting on the motives of the religious quest of humans (anthropology) and those metaphors or analogies of redemption/salvation that seem to be the most useful in understanding the biblical narrative, and which are suitably presented and communicated by films. Károly Zsolt Nagy’s lecture invites us from the world of films to enter the walls of the church: he defines the church as “theology one can walk around in”, and uses visual illustrations to present the principles and practices of Hungarian Reformed church architecture, their art-historical implications, and the temple-related characteristics of Reformed religious practice. In the second half of the present volume, full-time and visiting lecturers of the Sárospatak Reformed Theological Academy present current slices of their research fields. According to Swedish film director Ingmar Bergman, whose Winter Light was a recurring theme of the conference, “a film is made to create reaction.”[9] Interactivity is an absolute requirement of our time, and dialogue must be a feature of the Church’s mission, which cannot be a one-way communication of content. “Theological discourse connects ages, people, places and relationships.”[10] Theology, then, happens where interaction takes place. Through the writings in the present volume, we invite our Readers to this happening, to this encounter. [1] Nolan, Steve: Towards a New Religious Film Criticism: Using Film to Understand Religious Identity Rather Than Locate Cinematic Analogue, in Mitchell, Jolyon P. – Marriage, Sophia (eds.): Mediating Religion, Studies in Media, Religion and Culture,London – New York, Continuum, 2003, 169–178. [2] Johnston, Robert K.: Reel Spirituality, Theology and Film in Dialogue, Grand Rapids, Baker Academic, 2006, 70–73. [3] Wright, Melanie J.: Religion and Film, An Introduction, London – New York, I. B. Tauris, 2007, 20. [4] Newbigin, Lesslie: The Gospel in a Pluralist Society, Grand Rapids – Geneva, Eerdmans – WCC Publications, 1989, 141. [5] Telford, William R.: Jesus Christ Movie Star, The Depiction of Jesus in the Cinema, in Marsh, Clive – Ortiz, Gaye (eds.): Explorations in Theology and Film, Oxford, Blackwell Publishing, 2006, 138. [6] Newbigin: op. cit., 142. [7] Reinhartz, Adele: Jesus and Christ-Figures, in Lyden, John (ed.): The Routledge Companion to Religion and Film, London – New York, Routledge – Taylor & Francis Group, 2009, 431.; Kozlovic, Anton, Karl: How to Create a Hollywood Christ-Figure, Sacred Story Telling as Applied Theology, Australian eJournal of Theolgy, Volume 13, 2009/1, URL: http://aejt.com.au/__data/assets/pdf_file/0003/158538/Kozlovik_Film.pdf Last Accessed: 2022. 03. 23.; Brinkman, Martien E.: Jesus Incognito, The Hidden Christ in Western Art Since 1960, Amsterdam – New York, Rodopi, 2013, 37–42. [8] Pope, Robert: Salvation in Celluloid, Theology, Imagination and Film, London – New York, T&T Clark – Continuum, 2007, 104–108. [9] Bergman, Ingmar: Why I Make Movies, Horizon, Volume 3, 1960/1, 8–9. [10] Kuhlmann, Helga: A jó teológia mint az igazság és az eredményes élet gyakorlatának keresése, in Huber, Wolfgang (ed.): Milyen a jó teológia?, Budapest, Kálvin Kiadó, 2006, 91.
Mese és teológia – megjelent a Sárospataki Füzetek 2021/4. száma
Kötetünk azt a szerény célt tűzte ki maga elé, hogy a mese és mesemondás sokat tárgyalt és vitatott jelenségéhez fűzzön széljegyzeteket, a teológia, irodalomtörténet, folklórkutatás tudományainak metszetében. Somfalvi Edit fogalmazza meg a lapunkban olvasható tanulmányában, hogy „a mesét és a teológiát ritkán szokták egyszerre emlegeti, legfeljebb csak akkor, ha lekicsinylően azt akarják a tudomány világából érkezők mondani, hogy a bibliai történetek legfeljebb akkora hatással lesznek az emberi életre, mint a gyermekmesék. Ilyenkor mi, teológusok és hívő emberek rettenetesen felháborodunk, mert sértőnek találjuk ezt a kijelentést, közben pedig büszkének kellene lennünk rá, mert ez bizony éppen így van.” Valóban, a mese- és történetmondás hatását nehéz volna alábecsülni mindennapjainkra. Történetekben és történetek által gondoljuk el az életünket, találunk benne célt, vigaszt, tanulságokat. A különböző történetek és mesék olyan tudáskészletet jelentenek, amelyek végigkísérnek minket születésünktől a halálig. A lapszámot illusztrációkkal is gazdagító Békési Sándor a hollywoodi filmalkat hatásaiból kiindulva jut el ahhoz a belátáshoz, hogy az „ősdráma” alapja nem más, mint a krisztusi út. „Aki erre a krisztusi útra lép, folyamatosan változó helyzetét, melynek minden percében döntéshelyzetbe kerül és cselekvésre kényszerül, maga Krisztus teremti és minősíti.” J. R. R. Tolkien tündérmese-elméletét teológiai szempontból olvasva Homoki Gyula sem jut eltérő következtetésre: „A gyönyör útján, mint egykor Emmaus felé, ugyanis maga Jézus szegődik az ember mellé, először nem direkt revelatív formában, hanem inkognitóban, hogy amikor annak ideje van, megnyissa az őt kereső szemeket a látásra.” Enghy Sándor az ószövetségi mese problematikájával foglalkozik, a Bírák 9,7 – Jótám példázata a fák királyáról – egzegézisét adva. „Ahol YHWH eszközei felvállalják szerepüket, ott a szavak embere burkolt formában is az igazság hirdetője lehet az adott helyzetben, s olykor mesékbe rejtve áll előttünk mindaz, amit mérlegelnünk kell az élet megértéséhez, mely nélkül nincs Élet.” – írja konklúziójában. A már említett Somfalvi Edit-tanulmány, illetve Hős Orsolya írása amellett érvelnek, hogy a mese- és történetmondás különböző formái, illetve a papírszínház példái mennyire termékenyítően hathatnak a katechetikai gyakorlatokra is. Bódis Zoltán erőteljes dolgozata a meseiség és látomásosság viszonyát kutatja, a keresztény, biblikus hatásokra nagy figyelmet fordítva. Bálint Péter két mesenarratíva nagyszabású hermeneutikai elemzését adja, módszertani szempontból is példaértékkel, a teológiai, vallási szempontokra folyamatosan figyelve, kimutatva, hogy a mesék miként merítkeznek Ézsaiásból és a Jelenések könyvéből. Kustárné Almási Zsuzsanna legendamesék és a Parasztbiblia példáján mutatja ki, miként íródnak át és hagyományozódnak a biblikus történetelemek és a keresztyén szellemiség a folklórszövegekben. Imre László Arany László népmesekiadásának adja távlatos értelmezését, Molnár Illés pedig Lázár Ervin műmeséi keresztyén szellemiségének ered nyomába. Bízunk benne, hogy a Sárospataki Füzetek összeállítását nyitott érdeklődéssel fogadja majd az olvasó, s hasonlóképp ajánljuk érdeklődő figyelmébe lapszámunknak a tematikához nem szorosan kötődő közleményeit, Hős Csaba és Füsti-Molnár Szilveszter érzékeny, elgondolkodtató prédikációit, valamint Fazakas Gergely Tamás és Király Anna tanulságos recenzióit. Lapis József a szám szakmai szerkesztője
Gyűlölet és kiengesztelődés – megjelent a Sárospataki Füzetek 2022/1. száma
A jelenlét hatalma Folyóiratunk jelen számának témája a gyűlölet és kiengesztelődés. A tematikus összeállításunk gerincét a 2019. októberében „Gyűlölet és szabadulás” címmel a bakonybéli bencés közösség által szervezett Colloquium discipulorum VIII. Bakonybéli Ökumenikus Konferencia előadásai alkotják (ifj. Cserháti Sándor, Gérecz Imre és a jelen sorok írójának szövegei). Ezt egészítettük ki egyrészt a konferencia két műhelyének munkáját összefoglaló és arra reflektáló szövegekkel (Béres István és Gilicze Tamás reflexiói), másrészt a gyűlölet és kiengesztelődés témáját tágabban tárgyaló tanulmányokkal (Bihari Sándor, Borbás Gabriella, Homoki Gyula, Kustár György és Rainer Stuhlmann tanulmányai), valamint egy interjúval, melyben Dani Eszter missziói főtanácsadó beszél a keresztyén kiengesztelődési szolgálatról és annak magyarországi alkalmazásáról. A bakonybéli konferencia a 2015-től kibontakozó menekültválság és az arra adott társadalmi válaszok nyomán kialakult helyzetre próbált a keresztyén teológia és lelkiség perspektívájából válaszolni, nem mellékesen éppen azzal, hogy a közbeszéden eluralkodó gyűlöletet, annak meghatározó formáit, illetve az ezzel szemben gyakorlatilag elmaradó egyházi megszólalást, állásfoglalást tette témává. A konferenciafelhívás ugyanakkor leszögezte, hogy „bár a közéletben megjelenő félelem és gyűlöletkeltés közös tapasztalatunk, konferenciánk nem politikai indíttatású. Társadalmunk és egyházaink nemcsak a politikai folyamatok miatt válnak az agresszió különböző formáinak játékszerévé. Személyek között, családon belül, helyi civil és egyházi közösségekben is tapasztaljuk, – a politikától függetlenül –miként lehetetleníti el életünket a félelem és a gyűlölet. Ugyanakkor látunk evangéliumi példákat ma is: szabadulást a félelem és harag fogságából. Ezek alapján arra a meggyőződésre jutottunk, hogy a gyűlölet és a gyűlölet fogságából történő szabadulás az a téma, melyről nekünk, Krisztus mai tanítványainak közösen – a Biblia jóhíre és a Szentlélek szabadító működésének ma tapasztalható példái nyomán – beszélnünk és tanúskodnunk kell.” Folyóiratunk jelen számának szerkesztése során is ezt a felismerést tekintettük irányadónak, s ebből következően, a konferencián megfogalmazott meglátások összefüggésében állítottuk összeállításunk címében a gyűlölettel szembe a kiengesztelődést, mint a gyűlöletből való szabadulás útját. Az összeállítás megjelenését azonban számos tényező hátráltatta, melyek közül legnehezebben az elmúlt két év világjárványának hatásaival tudtunk megbirkózni. Félelmünk azonban, hogy a szám témája aktualitását veszti, sajnos alaptalannak bizonyult. Azok a mechanizmusok, melyek a gyűlöletet egyéni és kulturális szinten is gerjesztik és irányítják, a járvány alatt is működtek, csak céljuk és megjelenési formájuk változott: már nem a migránsok és civilek, hanem az oltatlanok vagy épp a beoltottak, az istentiszteletek tartását felfüggesztők vagy épp az istentiszteleteket változatlanul „jelenléttel” megtartók stb. ellen irányult. A sort pedig folytathatnám, beazonosítva az aktuális politikai, gazdasági, katonai célpontokat – feltéve, ha lenne ennek bármi értelme. De nincsen, mert a gyűlölet egyetemes mintázat, a gyűlölettel való szembenézés éppen ezért sosem veszíti el aktualitását. A kiengesztelődésről, vagy ahogy inkább nevezzük, a megbékélésről való beszéd pedig történetesen éppen a mi feladatunk, Krisztus-követőké, hiszen Isten, aki minket magával megbékéltetett Jézus Krisztus által, nekünk adta a békéltetés szolgálatát (2Kor 5,18.) Így jelenünk hát meg most ezzel az összeállítással, az olvasó figyelmébe is ajánlva Giovanni Cucci olasz jezsuita gondolatát: „a jelen lévő embernek alapvető hatalma van, amelynek általában nincs tudatában: képesvmegszakítani a gyűlölet mechanizmusát, s elveszi annak tudatát az abban részt vevőtől, hogy a jó oldalon áll. Konkrétan: implicit, ám perdöntő üzenetek formájában kommunikálja a kételyét. […] Elég csak megéreztetni a jelenlétünket, egy olyan jelenlétet, amely képes emlékezni.” A lapszám szakmai szerkesztőjeként ezúton is köszönetet mondok a bakonybéli Ökumenikus Konferencia szervezőinek, különösen Halmos Ábel atyának, hogy lehetővé tették a konferencia anyagának publikálását! Nagy Károly Zsolt a szám szakmai szerkesztője
„Először bárány, utána pásztor” – Megjelent a Sárospataki Füzetek 2023/1. száma
Kustár György: Szerkesztői előszó A jelen kiadvány több szempontból is fontos. Egyrészt időszerű. Azokkal a kérdésekkel foglalkozik, melyek régóta foglalkoztatják a lelkészeket, de nem, vagy csak keveset került szóba. Miért fogy a lelkipásztori hivatást választók száma? Miért hagyják el sokan a pályát? Milyen gondokkal küzdenek a lelkészek a mindennapokban? Kire számíthatnak, ha szükségük van segítségre? Milyen terheket ró rájuk a szerepük, a velük szemben támasztott elvárások? Megannyi kérdés, melyek számát még tovább lehetne szaporítani. A felvetődő dilemmákra sokféle válasz született, informális és hivatalos egyaránt. A munka nem most kezdődött: az országban részben egymástól függetlenül több pásztorációs, lelkigondozói, házasságfókuszú program és szervezet működik. Sőt, katolikus körökben is kibontakozóban van egy a papokkal és az ő mentális egészségükkel foglalkozó program – több más kezdeményezés mellett. Végre egy olyan kairosznak vagyunk a tanúi, amikor saját állapotukról maguk a lelkészek is nyilatkozhattak, evangélikusok és reformátusok egyaránt. 2022-ben az evangélikus lelkészek között, 2023-ban pedig a református lelkipásztorok közt végeztek felmérést. Az eredmények nem megdöbbentőek; úgy tűnik, olyasmit mondanak ki, amit mindannyian sejtünk vagy sejtettünk. A lelkész a szerepelvárások miatt a magánéletét nehezen választja el a hivatásától. Leterhelt szellemileg és pszichésen. Önmagára, testi, lelki és spirituális egészségére nem jut energia és idő. Sokan érzik magukat elszigetelve és magányosan. Betegszabadságát a lelkészek harmada ha tudná, se venné ki, a szabadnap lehetőségével nem él mindenki. A lelki elvonulást még mindig valamiféle gyanú övezi, annak „katolikussága” miatt, viszont egyre többeknek van igényük arra, hogy lelkivezetőjük legyen, akivel az istenkapcsolatukról beszélni tudnak. Pásztorok ők, akik nyájuk mellett egyedül vannak, akik juhok nélkül maradnak, akik sokszor terelők nélkül magányosan küzdenek. Másfelől fontos ez a lapszám azért is, mert a szerzők hangvétele józan. Mérlegelnek, megállapítanak, utakat keresnek. Nem keltenek pánikhangulatot, de nem szeretnének megnyugtató önáltatásba se ringatni. A tanulmányok írói és a Körkérdés rovat szerzői a helyzet komolyságát figyelembe véve nyilatkoznak. Ugyanakkor látszik az írások hangvételéből, hogy a felméréseknek, valamint a belőlük vagy ezek mentén született tanulmányoknak a célja nem a kritika, nem éleslátó, de szemforgató ítélethozatal a lelkészek lelki egészségével kapcsolatban. Szándékuk sokkal inkább nyitott kérdések megfogalmazása, az állapotfelmérésre vonatkozó reflexiók megosztása – persze mindezt bátor szókimondással, nem rejtegetve és bújtatva semmit. Emellett nem megjavítani akarnak, mintha az egyháztest, amelyet vizsgálnak, beteg lenne vagy rosszul működne, hanem segíteni és kísérni próbálnak. Új és régóta várt hang ez. A megszokott a felszínes és sokszor panaszkodásba torkolló kritika, melyről úgy érezhetjük, lehet helye az egyházban, a valóságban azonban billogot nyom egy-egy csoportra, az önmagukkal és környezetükkel küszködőkre, betegnek, rossznak, gyengének, sőt, bűnösnek nyilvánítva őket. Olyan ördögi körbe kényszerítve önmagukat és másokat, melyben sem a panaszkodó-ítélkező, sem a megítélt nem találhat segítséget: egymás elől zárják el a segítséghez vezető utakat. Ebből a körből kilépni csakis a nyitott odahallgatás révén van lehetőség – hogy a pásztor is meghallja a hangot, mely biztonságot tud adni neki. Ami pedig a most is zajló, lelkészek lelki egészségvédelme csoport munkájával kapcsolatban különösen is szívmelengető, az a tapasztalat, hogy milyen hálásak tudnak lenni azok, akik visszajelzést kapnak. Persze vannak, akik szkeptikusak, és olyanok is, akik nem tudják, miről is szól ez a folyamat. De akik aktívan részt vettek a visszacsatolás során a párbeszédben, így fogalmaztak: „Végre valaki kíváncsi ránk!” És itt érkezünk el az egész fáradozás kulcsához és a jelen lapszám jelentőségéhez. Aki érdeklődve és kellő nyitottsággal veszi kézbe a mostani Sárospataki Füzeteket, a kölcsönös kíváncsiság és érdeklődő odafigyelés fontosságának felismerésére juthat. Legtöbbször ugyanis nem kérdezünk, hanem állítunk. Diagnosztizálunk, mielőtt megértenénk. Véleményt nyilvánítunk, mielőtt odahallgatnánk. Jelen lapszámnak ennek fényében éppen az a célja, hogy lehetőséget adjon odafigyelni és meghallgatni. Ránézni arra, hová jutottak az amerikai protestáns egyházakban végzett felmérések, ahogy ezekre Mikola Borbála és Tasha Chapman tanulmánya rámutat. Átgondolni azokat a lépéseket, melyeket a teológiai oktatás reformja érdekében külföldön tettek, a felmérés következtetéseit levonva. Megdöbbenni azon, hogy Kővári Magdolna, Johann Gyula és Varga Kapisztrán írása katolikus nézőpontból ugyanarra a jelenségre rátekintve mennyire hasonló eredményekre jut a papokkal kapcsolatban: „A feldolgozatlan váratlan és normatív krízisek, az »elvégezhetetlen« feladatok sora, az önromboló életmód (amiket gyakran vallásos sztereotípiákkal próbálnak oldani) olyan szenvedésnyomást jelenthetnek, amelyek egyenes következménye a megküzdési stratégiák kimerülése, az egyedülmaradottság-magány megélése, a testi és lelki betegségek erodáló hatásának átélése. Mintha egy olyan harcról lenne szó, amelyben – akár akarja, akár nem – minden úton járónak részt kell venni, amihez egy »védelmi öltözékre« van mindenkinek szüksége.” Elgondolkodni a „Kairosz programon”, melynek célja, „hogy »kegyelmi« teret és időt nyisson papok és férfi szerzetesek számára megálláshoz és megpihenéshez, hogy reflektálhassanak életútjuk és lelki útjuk alakulására, felüdülhessenek testben és lélekben, megerősödjenek hivatásukban, megújulhassanak elköteleződésükben és szolgálatukban.” Az odahallgatás teremtette csendben először egy alapigazságot kell újra tudatosítani. A pásztor először is a nyáj tagja, aki nem élhet megtartó kapcsolatok, kölcsönös bizalom és elfogadás nélkül. Aki szintén egy közösség része, ő maga is éhező, gondoskodásra szoruló, biztonságra vágyó lény. Járay Márton és Mucsi Zsófia tanulmánya, akik a lelkészek lelki egészségvédelme projekt felelősei és aktív előremozdítói, éppen erre hívják fel a figyelmet. A két tanulmányban a magánszféra és a lelkészi szféra szétválasztásának problémája mellett a lelkész elmagányosodása kerülnek a fókuszba. Ennek okaként a lelkészi szerepből fakadó elvárások mindkét esetben meghatározó szerepet töltenek be: egyfelől az ideál, mely szerint a lelkész nem segített, hanem segítő, másfelől az „omnipotencia kísértés”, mely szerint a lelkész minden kérdésben tájékozott kell legyen. Ennek következménye sok esetben az, hogy a nyáj felelőse nehezen nyílik meg, és fogad el segítséget. A lelkész „hivatásos hívő”, akinek magánélete nem csak rá tartozik. Ebben a feszültségben fontos és aktív energiabefektetést igénylő munka annak egyéni megélése, hogy a lelkész is „Isten gyermeke”, akinek ugyanúgy szüksége van a támogatásra és lelki megújulásra, mint azoknak, akikért fáradozik. Thoma László hasonló írányba mutató tanulmányában provokatív módon a lelkész „narcisztikus” alaphelyzetéről beszél: a lelkész az omnipotens Isten közvetítőjeként a szószéken a figyelem középpontjában áll. A narcisztikus személyiség jellemzőinek alapos bemutatása és a terápiás lehetőségek ismertetése után arra jut, hogy az egészséges önszeretet kialakítása egy fontos életfeladat a keresztyén ember számára – és így a lelkész számára – is. Az egészségtelen, csodálatot éhező és másokat önmaga felmagasztalásához használó attitűdben „az ember tragikus elesettségéről, önelfogadásának képtelenségéről és önmegvetéséről van szó. Ennek ellenszere Isten feltétlen szeretete és elfogadása.” Tegyük hozzá, ez az önelfogadáshoz megérkezés egy hosszú és sokszor fájdalmas felismeréseket tartalmazó út. Fontos írásként kapott helyet ebben a füzetben Siba Balázs tanulmánya, aki a teológiai oktatás jelenlegi állapotával kapcsolatos felmérések eredményeit ismerteti. Külön jelentősége a szövegnek éppen az a lelkészek lelki egészségvédelmi munkacsoport körében is megfogalmazódó igény, hogy a lelki kondíció javításának és megőrzésének munkája ne pusztán a már aktív szolgálati idejüket töltő lelkipásztorok és egyházi munkatársak körében, hanem a teológián elkezdődjön. A tanulmány azt erősíti meg, hogy a lelkészek körében tapasztalt igények megjelennek a teológushallgatók között is (aktívabb mentorálás, több önismeret és egyéni kegyességre fordítható idő). Felhívás az írás arra, hogy a személyes igények ne kerüljenek a curriculum árnyékába, és ne váljanak másodlagossá a képzés során. A jelen lapszámot árnyalja Homoki Gyula prédikációja, mély reflexióként az emberi élet törékenységére és az ebben a törékenységben megélhető távlatokra. A recenziók is erősítik a közös témát: Fabiny Tamás Júdás-könyve éppen annak az alaknak a történetét vizsgálja, akivel kapcsolatban a legtöbb előítélet fogalmazódott meg – a mű ezt a képet igyekszik árnyalni, megérthetőbbé tenni azt a tanítványt, akit alig látunk a rárakódott kritika rétegeitől. Az itt bemutatott, Hézser Gábor és Bakk-Miklósi Kinga szerzők által jegyzett pásztorálpszichológiai tankönyv is fontos fejezeteket tartalmaz. A depresszió és szuiciditás, valamint a szenvedés–vigasztalás témáinak és a spiritualitás megélésének kérdéseit boncolgató fejezetek révén hasznos útmutatást tudnak nyújtani a közegyházi szinten is jelentkező, a lelkipásztorok mindennapi életét befolyásoló kérdésekben. A Körkérdések rovatban személyes válaszokat és ajánlásokat kapunk a lelkészi munka különböző színterein és pozícióiban szolgáló munkatársaktól. Az ő meglátásaik egzisztenciális oldalról erősítik a tanulmányokban szakszerűbben megfogalmazott téziseket és megállapításokat. Az ő őszinte megszólalásukon keresztül még erőteljesebbé válik az a minden írásban felbukkanó alapgondolat, hogy a lelkipásztor, csak pásztorként határozza meg magát, és saját szükségletei, igényei és vágyai megélésében társ, problémáiban pedig segítség nélkül marad, nemhogy a nyája, de ő maga is eltévedhet, és reménytelenül bolyonghat. Mi tehát a cél? Megkerülhetetlenül kimondani valamit. Rámutatni arra, hogy pásztoraink elfogadhatják, hogy erejük véges. Hogy problémáik nem mellékesek, és nem egyediek. És arra is, hogy a gondozónak figyelnie kell. Elsősorban önmagára, kapcsolataira, szerepein túlmutató emberi mivoltára. Ő is kérhet pásztorolást, hiszen ő is a nyáj része.
Theology and Film – Sárospataki Füzetek 2023/2. – Editorial
The present issue of Sárospataki Füzetek gives an insight into two conferences on the theme of theology and film. In Budapest, at the end of April 2023, Interfilm International was organising a seminar on the history of Hungarian film and the current situation in Central and Eastern Europe. In the middle of October 2023, Interfilm Hungary held its second international conference. The venue and host of the event was the Sárospatak Reformed Theological Academy. The theme of the conference this time was “Screen Priests and Screen Pastors”. The programme included lectures and film screenings to help deepen the understanding of the topic: how are priests and pastors portrayed in cinema and TV films? According to biblical scholar Walter Brueggemann1 the Psalms can be categorized into three fundamental themes: orientation, disorientation, and new orientation. These themes reflect different phases of human experience. Brueggemann describes the categories in the following way: a) Sometimes, life blesses us with contentment and stability. During these seasons, we feel gratitude for the constancy of God’s goodness. The “psalms of orientation” express joy, delight, coherence, and the reliability of God, creation, and divine law. b) At other times, life throws us into hurt, suffering, and alienation. These moments evoke rage, resentment, and self-pity. The “psalms of disorientation” mirror this painful disarray. They allow for extravagant expression, hyperbole, and abrasiveness. c) Human life, at times, consists of turns of surprise when unexpectedly, joy breaks through despair, illuminating our darkness. The “psalms of new orientation” boldly proclaim fresh gifts from God, reshaping our perspective. These affirm a sovereign God who continually renews and transforms our human experience. But human life is not merely a static position where we find ourselves. It is also a dynamic journey – a continuous movement from one circumstance to another. Along this path, we encounter surprises – new situations we did not anticipate. Sometimes, we resist these changes, clinging desperately to what is familiar. Some of the films screened or discussed at the two conferences could be consideres cinematic poems of that journey. In our current times, we might be more acquainted with transitions from settled orientations to seasons of disorientation or moves from certainty to uncertainty. These shifts are not just external changes; they are deeply personal awakenings. Whether abrupt or gradual, they dismantle our old, known world. We relinquish our safe confidence in God’s good creation, and a rush of negative emotions floods in – rage, resentment, guilt, shame, isolation, despair, and even hatred. But there is another move we hope for and pray to experience: the shift from disorientation to new orientation. Imagine moving from uncertainty to fresh certainty, surprised by a divine gift just when all seemed lost. It is like escaping the chaotic pit we thought we would never leave – an inexplicable departure, credited solely to God’s intervention. This transformative journey toward new life brings forth positive responses: delight, amazement, wonder, awe, gratitude, and thanksgiving. Brueggemann, Walter: The Message of the Psalms: A Theological Commentary, Minneapolis, Augsburg Publishing, 1984, 19–21. Gabriella Rácsok chief editor of the present issue
Sárospataki Füzetek 2023/3. – Szerkesztői előszó
„Ha a diáklélek a határtalan lehetőségek tere, a pataki különösen predesztinálva van erre, úgy azonban, hogy ebben a lehetőségében nem vész el a semmiben, mindig van szempontja, álláspontja, ahonnan nagy áttekintéseket tehet.” Újszászy Kálmán: A pataki diák lelki arca Ahogy létezik sorsdöntő jelentőségű, megfelelő időpillanat, úgy léteznek a bizonyos feladatok elvégzésére elhívott, megfelelő emberek is. Minden bizonnyal ilyen volt az 1908-ban született dr. Harsányi István is, akinek közel egy évszázadot felölelő élete Sárospatak vonzásában és szolgálatában telt. Patakon tanított apja ‒ az irodalomtörténész-zseni, akit földműves szülők gyermekeként a tehetség és gondviselés az Akadémia küszöbéig repített, és a küszöb átlépését csak halála akadályozta meg ‒ és anyai nagyapja, a Bibliát fordító Radácsi György. A Kollégiumhoz kötötte ifjúsága, majd egyetemi tanulmányai, az Eötvös Kollégium és a genfi peregrináció után pedagógusi pályakezdése is. Patakon indította útjára ifjú tanárként a népi tehetségek iskoláztatását zászlajára tűző tehetségmentés programját, melynek számos kitűnő embert köszönhet az ország. Patakból táplálkozott és Patakra támaszkodott akkor is, amikor a Magyar Népi Művelődési Intézet élén 1946 és 1948 között a parasztság művelődésének intézményes kereteit igyekezett megteremteni munkatársaival. Az 1948-as kommunista hatalomátvétel Harsányi karrierjét is megtörte. A Magyar Népi Művelődési Intézet éléről a Gyermeklélektani Intézetbe, a Magyar Tudományos Akadémia későbbi Pszichológiai Intézetének jogelődjébe került. Itt Édouard Claparède és Jean Piaget egykori tanítványaként új feladatok elé nézett: ifjúságpszichológiai kutatásokat végzett 1968-as nyugdíjazásáig. Ebben az időszakban, részben pataki tanárságának élményeiből táplálkozva írta a Fiúk könyve, az Ifjúkor és A tanulók megismerése című könyveit. Pszichológiai kutatásai másik területének, a szervezet- és vezetéslélektannak a gyakorlatba való átültetését jelentette a Sárospataki Öregdiákok Budapesti Baráti Köre életének újraindulása. 1969-es nyugállományba vonulásától Harsányi teljes odaadással fordult az öregdiákság életének és Sárospatak fejlesztésének ügye felé, kulcsfontosságú lobbit szervezve az iskolaváros várossá fejlesztésének elősegítésére. Része volt az öregdiákok világtalálkozójának megszervezésében és a népfőiskolai mozgalom újraindításában is. Harsányi István élete összeforrt Sárospatakkal. Ahogy Újszászy Kálmánnak, úgy neki is sorsává vált a hegyaljai város, mely formálta őt, és melyet ő is formált. A Sárospataki Füzetek 2023. évi 3. száma tanulmányainak szerzői: Balázsi Károly, Bartha Ákos, Bolvári-Takács Gábor, Kattein-Pornói Rita és Kovács Áron e kivételes életmű előtt tisztelegnek, felvillantva és kontextusba helyezve Harsányi életpályájának egy-egy fontos állomását. Összeállításunk kiegészül két fontos dokumentummal: Barsi Boglárka és Szabó Levente 1993 januárjában Harsányi Istvánnal készült interjújával és Pavletitsné Egressy Mária személyes hangú visszaemlékezésével. Hosszú idő után a Sárospataki Füzetek lapjain kapnak nyilvánosságot azok a meg nem valósult építési tervek, melyeket Harsányi István kérésére készített két öregdiák: Ázbej Sándor és Rácz György építész. Abbéli reményünkben ajánljuk a Sárospataki Füzetek összeállítását olvasóink jóindulatú figyelmébe, hogy azzal Harsányi István életműve az emlékezésen túl példává is válik. Példája annak az innovatív, célokat kitűzni kész, azokért tenni akaró, mi több, azok elérésére közösséget építeni képes személyiségnek, akiben felfedezhetjük a pataki diák lelki arcának lenyomatát. Kovács Áron a szám szakmai szerkesztője
Sárospataki Füzetek 2024/1. – Szerkesztői előszó
Néha nehéz egyetértésre jutni. A közös nevező megtalálása kihívásokat tud rejteni – főleg olyan időkben, amikor belső és külső feszültségek közt kell léteznünk. Igazságosság, igazságtalanság, gonosz, jó, ártatlanság és kegyelmi döntés. Megannyi szó, mely újabban ott dobog a fülekben, visszhangzik online és offline tereken. Emberek állnak emberek mellé, vagy fordulnak szembe egymással, ideológiák és magyarázatok ütköznek, jákóbi módon birkóznak, felül akarnak kerekedni, úgy, hogy megkérdőjeleződik a békés egymás mellett létezés értelme, de a küzdelem során egymásba akadó kezeket nehéz szétválasztani, mert az áldás anyagi vagy szellemi kincseire mindenki vágyik. Forrnak az indulatok, a régi sérelmek újra előtörnek, régi-új elégedetlenség üti fel a fejét, harcos vagy csendes kiáltványok születnek, egyesek Bibliát, mások a jog pallosát fogva vagdalkoznak. Megint mások csak figyelnek és kivárnak. Vagy számításból, vagy érdeklődő óvatosságból. Pedig valamit mondani kell. Erőt venni a saját gyengeségen, vagy eltűnni a homályban. Kemény szavak erdejében kell keskeny ösvényt találni – olyan időszakban, melyben múltbeli tettek lepleződnek le, félelmek válnak valóra, aggodalmak öltik a beteljesülés rémisztő alakját. Rendszer és egyén, vezető és vezetett feszül egymásnak, és közben zajlik az élet, de már többé nem úgy, mint korábban. Ebből látszik, ami talán mindig is világos volt, hogy az igazságért küzdeni kell. Mindezt úgy, hogy nem adjuk fel sem a megértés iránti vágyat, sem az igazságosság beteljesülése iránti olthatatlan szomjúságot. Ez a mostani szám pont ennek a példája. Egyháztörténész, egyházjogász, mesekutató, vallástanár, könyvtáros, gyakorlati teológus talál egymásra ebben a kötetben. Látszólag úgy sorakoznak fel a lapokon ezek az írások, mint amik elbeszélnek egymás mellett. Pedig nem. Enghy Sándor a Masszóra jelentőségét tárgyalva nagyon is időszerű üzenetet fogalmaz meg: „…a masszoréták tudták, hogy az אַשְׁרֵי ilyen alakja nem véletlenül fordul elő az adott helyeken, mert a boldogságnak kritériuma van, mert a történelem Urának vezetése nem automatikusan teljesedik ki az ember (הָאִ֗ישׁ – Zsolt 1,1) életében, hanem ahhoz bizonyos erő (גְּבוּרָה) kell, mely képes felülkerekedni a gonosz fölött”. A kegyelem nem árad magától – az ember felelős lény, akinek tettei előmozdíthatják, vagy hátráltathatják Isten munkáját. A hősies helytállás az út az Istenbe vetett hit megerősödéséhez. Azonban ehhez, ahogy a tanulmány kiemeli, elmélkedni kell. Gondolkodni. Mérlegelni. Bálint Péter a büntetés és kegyelem témáját vizsgálja a népmesékben, és a meseszövésben megjelenő harag, ítélet, gonoszság és igazságosság toposzait szemlézve arra a következtetésre jut: „Olybá tűnik, hogy a harag a paraszti életvilágban ki nem hunyó érzet, mely – többek között – a cifra nyomorúságot hozó kiszolgáltatottság és örökös vereség/veszteségtudat szüleménye, s mivel a parasztember képtelen megszabadulni ezen szociális-gazdasági létgondoktól, zsigerekig beleivódik. A mesemondók példázatos történeteikkel részben ezt a haraggőzt akarják kiereszteni, hogy a legkülönfélébb bűnelkövetéstől visszafogják a hallgatóságot, és a krisztusi felebaráti szeretetre, illetve az erőszakmentességre emlékeztessék.” Ugyanakkor sok mesének kérdése: mikor lehet helye az erőszaknak? A lázadásnak? Emellett pedig az a számítgatás is helyet kap: milyen tetteknek milyen büntetés jár? Negatív példákat és pozitív hősöket felvonultató fabulák egyaránt mesélnek a megbocsátás útját elnyerő szereplőről, és a megátalkodott, megtérni nem képes bűnös elveszéséről. Egészen konkrétan például arról, hogy amikor Salamon király megjelenik nekik, három testvér a pénzt választja Isten bölcsessége helyett – ezt a legkisebb ugyan megbánja, de hosszú úton át jut a kiengesztelésig. Jenei Péter a ravennai San Apollinare Nouvo egyik mozaikja kapcsán elmélkedik a rossz ábrázolásáról. Értelmezése szerint az alkotáson a Sátán is megjelenik, a bakokat és juhokat kettéválasztó, ítéletet hirdető Krisztus-alak balján. A gonosz mint vádló társává válik a jónak, amikor mérlegre kell tenni az életeket, és üdvösségről vagy kárhozatról kell dönteni. Ez a meglepő ábrázolás gazdag bibliai hagyományokra megy vissza, ahol a Sátán vádlóként jelenik meg, és részt vesz az ítéletben – mindezt úgy tudja megtenni, hogy szellemi lényként bejárása van a mennyei udvartartásba. Az ítéletkor azonban ő is az elítéltekkel együtt vész el. Szathmáry Béla tanulmányában az emberi szabadságjogokról elmélkedik: a lelkiismereti, gondolati és vallásszabadság problémakörét veszi górcső alá. A téma tárgyalásának komoly jelentősége van: nemcsak az állam és egyház kapcsolatának dilemmái miatt, hanem az egyén és a közösség érdekkülönbségeinek és értékrendbeli nem egyezése kérdésének felszínre bukása miatt is. Hol a határ az egyéni és a közösségi szabadság között? Adhat-e az állam vallásdefiníciót? Milyen mértékben szólhat bele az egyház létébe az állam? Meghatározhatja-e, mi a vallás? A kérdés megválaszolása nem is olyan egyszerű – a tanulmány mégis határozottan húz határt, és fogalmaz meg felvetést. Azonban a tanulmányban felvetett elvi kérdéseknek messzemenő gyakorlati következményei vannak: az egyház és állam viszonyának és kölcsönös függésének dilemmáihoz vezetnek el, és olyan kritikus pontokhoz, mint a „történeti egyházak” körének meghatározásása, azok financiális támogatása, illetve az államtól átvett közfeladatok felelősségi köreinek és működéséhez szükséges anyagi forrásoknak a problémája. Barnóczki Anita prédikációja mintha mindezekre együtt rímelne rá: egyfelől önkritikusan, bűnvallással fogalmaz, másfelől Bonhoeffert idézve az egyházben élő, önmagukért felelősséget vállaló emberekről így szól: „Bűnvallásuk nem úgy történik, hogy oldalra pillantgatnának bűntársaikra. Szigorúan exkluzív bűnvallás ez, minden vétket magára vesz. Ahol még számolgatnak és méricskélnek, ott az önigazolás terméketlen morálja lép a Krisztus alakja előtti bűnvallás helyébe.” Jézus passióig tartó történetét nagy ívben láttatja – Lázár feltámadásával kezdve, amely elkerülhetetlen állásfoglalásra kényszerítte a tanúkat; a Nagytanács ülésén át, amely a hatalmát és presztizsét féltve képes félrerakni Az Embert, elfelekezve Istenről, hamis vezetői illúziókba keményedve; egészen az önátadó szenvedésig. „A felelősséget állítja János a középpontba. Vagy-vagy. Ebben az esetben nincs »és«. Ahogyan János első levelében olvassuk: »Ne szeressétek a világot, se azokat, amik a világban vannak. Ha valaki a világot szereti, nincs meg abban az Atya szeretete. Mert mindaz, ami a világban van, a test kívánsága és a szemek kívánsága. A világ elmúlik, és annak kívánsága is, de aki az Isten akaratát cselekszi, megmarad örökké… Senkiben sincs meg az Atya, aki tagadja a Fiút. Aki vallást tesz a Fiúról, abban az Atya is megvan… Ha bennetek marad az, amit kezdettől fogva hallottatok, ti is az Atyában és a Fiúban maradtok«.” A különbözőségeikkel is egy irányba tartó tanulmányok mellett Éger Gábor elmélkedik az iskolai anyakönyvek használatának lehetőségéről. A téma mintha közelében sem járna az egyébként is sokszólamú kötet írásainak gondolatiságához, de meglepődve láttam a közös pontokat: „A református iskolák matrikulái a diákok subscribációja mellett az adott iskola törvényeit is tartalmazták, amelyeket aláírtak a diákok. Ezek részletezik például az iskola tanerejének rendszerét, a rektorokkal és segédtanítókkal szembeni elvárásokat és kötelességeiket. A tanítandó tantárgyakat is ismertetik, az egyes tantárgyak tanítási rendszerét is lefektetik. A tanrendszer felépítésére vonatkozóan is forrásul szolgálnak, a tanórák és vizsgák rendszerére is világos előírásokat fogalmaznak meg. A diákok vallásos nevelésével és az iskolai fegyelemmel kapcsolatos rendelkezéseket is tartalmaznak.” Vagyis az iskolai anyakönyvek információi a korabeli egyházi intézmények működési szabályzataiba, elveibe is belátást engednek. Ez felbecsülhetetlen történeti viszonyítási pont lehetne a református intézmények önmeghatározásában és küldetésnyilatkozatának, valamint belső szabályozásának kialakításában. Mintha a 2024/1. Füzeteknek lenne egy gyakorlati része is: a róla szóló búcsúbeszédben Finkey Ferenc személyében egy elkötelezett jogász és jogtudós mellett olyasvalakit ismerünk meg, aki nem vallja az emberi determinizmust: „Sohasem szabad még a bűnözésben nevelkedett, romlott erkölcsű egyénekkel szemben sem feladni a reményt, hogy őket is a rendszeres testi, értelmi és erkölcsi edzés útján jobb emberekké, szorgalmas, munkaszerető, rendes emberekké tudjuk kifaragni.” – írja. Ez az örök optimizmus adja azt a hitet, mely nem ragad bele a valóságba, hanem előre tekint, és hisz abban: nagyobb erők dolgoznak köztünk annál, mint amit értelmünk befogadni képes. Emellett a recenziók sora nyújt betekintést több érdeklődésre számot tartó kötetbe: ifj. Csomós József, Horváth Orsolya, Szatmári Emília, valamint Vass Tibor formabontó írása az egyházi irodalom, az esztétika, a szépirodalom és liturgiai szakkönyv területeire vezeti el az olvasót. Ha van valami közös szál ezekben az írásokban, akkor az a hit, amiből megszületnek. Hit abban, hogy van értelme írni, gondolkodni, elmélkedni, felelősen megállni egy probléma előtt, és kérdezni. Vallják: az ismeret segít elköteleződni, a tisztázás élesebben látni. Az igazság keresésének vágya pedig közelebb vihet a bátor kiálláshoz, az elköteleződéshez, a közös értékek kereséséhez. Kustár György a szám szakmai szerkesztője
Sárospataki Füzetek 2024/2. – Szerkesztői előszó
Egy karizmatikus felekezet egyik tagjával beszélgetve megdöbbentő állítással találkoztam. Felháborodott, szinte haragos volt, és emelt hangon ecsetelte, hogy magával Jánossal az apostollal sem ért egyet. Mert hogyan is kerülhetett bele egy olyan textus az evangéliumába, mint a víz borrá változtatása? Ismerve a csoport kegyességét és az alkohollal szembeni komoly teológiai ellenvetéseket, érthető volt a kifogása, ugyanakkor mégis érthetetlen. Az illető szigorúbb volt, mint az evangélium szerzője: gondolkodás nélkül kivágta volna az iratból ezt a kényelmetlen szakaszt. Tudatosan vagy tudatalatti indítékokból, saját kegyességi gondolkodása miatt Jézusnak az életszeretetről tanúskodó arca mélységes ellenállást váltott ki belőle. Elgondolkodtató mindez. Vajon nem ugyanilyen szelektíven olvasunk mindannyian? Albert Schweitzer Der historische Jesus (Vom Reimarus zum Wrede) című nagy klasszikusa éppen azt mutatta ki, hogy a 18–19. századi Jézus-portrék többet mondanak el a szerzőről, mint az első században élt mester életéről. Ez a megrázó felismerés aztán általános szkepszisbe fordult át: sokan le is tettek a történeti Jézus alakjának megrajzolásáról. Talán igazuk volt. Talán nem. Azt kimondani, hogy szelektíven olvasunk, jogos félelmet válthat ki. Hiszen akkor kinek is van igaza? Ha az igazság közösségenként, netalán egyénenként változik, van-e közös alap, a keresztyénségben középpont, „mag”, az üzenet lényege, mely nem változhat? Ezek jogos kérdések, és a teológia mindmáig ezzel a problémával birkózik. Ugyanakkor azonban az egész kérdéskörnek van egy másik oldala is. A szubjektivizmus felismerése szükségszerű következménye a 20. századi filozófiai gondolkodás fejleményeinek. Többek között megfogalmazta azt a felismerést, hogy a megismerés alapvetően nem választható el a megismerő személy meggyőződéseitől, de ez nem negatívum, hiszen egy mélyebb dimenziót nyit meg, és arra mutat rá: a téttel bíró tudás egzisztenciális. A megértés célja a tulajdonképpeniség (Heidegger) vagy az autentikusság (Bultmann) kibontakozása. A jelen lapszám anyaga, mely a 2024. április 5–6. közt Sárospatakon megrendezett Követés konferencia előadásaira épül, ebből az alapfelismerésből indul ki. A valódi megértés szubjektív ugyan, de ennek legnemesebb értelmében: ellenállhatatlanul személyes. Sőt, talán radikálisnak tűnhet, de talán az is kimondható: a hit szempontjából ezen túl más tudásnak kevés relevanciája van. Azonban legalább ennyire világos a másik tézis is: az intellektuális tudás sem mellőzhető. A hit és követés ugyan személyes, de nem mindegy, ki után megyek. A konferencia célja pontosan ez volt: megpróbálni megérteni, ki az, aki ott az első században provokatív tanításával, szociális érzékenységével, a társadalom peremén élő megvetettekkel való kapcsolatát felvállalva Galilea és Júdea földjét taposta. Persze a kutatók közt sincs egyetértés, hogyan definiáljuk őt. Szociális reformer? Apokaliptikus próféta? Szentimentális lelki ember? Mózesi szintet meghaladó tanító és kinyilatkoztató? Dávidita királyjelölt, aki az uralkodói intézmény eszméjét radikálisan átalakítja? Vagy mindez egyben és egyik sem? Ennek a kérdésnek a megválaszolásához már szükség van teológiai erudícióra, szakmai ismeretre, körültekintő mérlegelésre. És még így is különböző képek rajzolódnak ki. A lapszám nem fog bele azért ilyen merész vállalkozásba. Nem akar Jézus-portrékat vázolni. Megelégszik azzal, hogy a Mester egy-egy tanítását vizsgálja, annak provokatív erejével birkózik, kontextusba helyezi azt, és a mai korral szemben támasztott kihívásait is megfogalmazza. Az írásokká formált előadások közül van, amelyik etikai, van, amelyik teológiai vagy szociológiai problémákkal foglalkozik. Közös azonban, hogy mindet a megismerés vágya hajtja. Külön öröm számomra, amit megvalósulni láttam, és talán ez a legbátrabb, amit egy teológus tehet: a szövegek nem kimagyarázni próbálnak, hanem a botrányt megérteni segítenek – ezt sem azzal a szándékkal, hogy aztán az interpretáció intellektuális menedéket biztosítson, végső soron pedig eltávolítson az üzenettől. Éppen ellenkezőleg – az a szándék vezérli őket, hogy segítsenek szembenézni a botránnyal, először úgy, ahogyan az az eredeti közegében hat(hat)ott, hogy aztán ezt a megtisztított üzenetet a maga erejében állítsa az olvasó elé. Mert hogy van botrány. És az igazság talán valahol itt hozzáférhető: abban, hogy valami idegen elem a vizsgált szövegekben megakasztja a megértést. Nem simul bele az elvárásainkba, nem illeszkedik a gondolkodásmódunkba, hanem olyan, mint egy kiáltás, egy kürtszó. Arra szólít fel, hogy hagyjuk el a komfortzónánkat valami új, pontosabban valaki miatt. Az igazság valójában dünamisz, erő, hatalom, mely ráadásul testet öltött abban, akire a kérdések irányulnak. Megbotránkozni jó. Mert ez azt jelenti, hogy valami felkavart, ellenkezést és tiltakozást váltott ki, valamivel szembesülök, ami túlmutat rajtam. Megbotránkozni nemcsak rossz, hanem valamilyen jó dolgon is lehet. Olyanon, amely először károsnak, rombolónak, életellenesnek tűnik, amivel szemben a status quo kihasználásából élő, a fennálló rendbe beletörődő mentalitás zsigerileg tiltakozik. Jézus sok tanítása ilyen volt – kortársai jogos felháborodását váltva ki. És a felháborodást követte egy döntés. Valaki fennakadt a botrányon, és számára Jézus maradt a „falánk és részeges ember, vámszedők és bűnösök barátja”, valaki pedig felismerte, hogy az életellenesség nem más, mint ébresztő hívás egy sehova nem vezető életformából, a rombolás célja megszabadítani az illúzióktól, kényszeres és káros berögzültségekből, károssága és zavarkeltő jellege pedig azt célozza, hogy a fennálló korrupt, gyávaságon, megfélemlítésen alapuló rendszert szétzúzza, és egy igazságosabb rendet vezessen be. Nagy kísértés a válaszok iránti éhség. Főleg manapság, amikor energiabefektetés nélkül akarunk információt. Azonban a Szentírás nem „tudást”, nem könnyen elsajátítható üzeneteket akar megfogalmazni. A szöveg sok esetben rejtvény, amivel bíbelődni kell, sőt, jákóbi birkózással kell kicsikarni belőle az üzenetet. A megértés küzdelem, önmagam ellenállásának leküzdése az eredendőbb szembesülés érdekében, mely aztán a lélek mélyrétegeibe jutva átformáló erőként és kovászként hat. A válasz pedig olyan, mint Jézus nyitott végű példázata a tékozló fiúról. A döntés, a válasz az olvasó és a hallgató kezében van. Vajon el tudok-e fogadni egy ilyen Istent? Vajon túl tudok-e lépni a saját árnyékomon? Vajon mi akadályoz meg abban, hogy eljussak a botrányig, vagy azon túl az önmegismerés és az istenismeret mélyebb szintjére? Mitől ijedek meg? Mi okoz szorongást? Az olvasás és a megértés akkor lesz gyümölcsöző, ha a mélységesen személyes kérdéseim fel merem tenni – és a botránnyal megküzdve egy szubjektív, azaz számomra releváns választ tudok találni. Az előadások Jézus provokatív szavait és mentalitását vizsgálva ebbe a küzdelembe hívnak meg, elvágják az elkerülő utakat, és bár maguk is megfogalmaznak válaszokat, az olvasó számára is adnak teret megbotránkozni – azzal a reménységgel, hogy a szembenézés aztán elvisz oda, ahol az új válaszok felszabadító ereje egy elégedettebb és biztonságmeleg közeggé formája az életteret. Az idővonal az Emlékezés napjának két eseményét ragadja meg, Dienes Dénes emlékbeszédét, mely a kollégium plakettjeit mutatja be, és Kustár György kiállításmegnyitó beszédét. A lapszám illusztrációi az ezen a kiállításon látható fotók, melyek Nagy Károly Zsolt alkotásai. Szubjektívak, őszinték, ahogyan mindegyik szöveg és kép hitvallás, személyes vallomás. A kötetben mindemellett két recenzió is helyet kap, Hős Orsolya és Szabados Ádám tollából. Legyen ez a kötet segítség a titok megismerésében! Kustár György a szám szakmai szerkesztője
Sárospataki Füzetek 2024/3. – Szerkesztői előszó
A Sárospataki Református Hittudományi Egyetemen, illetve annak jogelőd intézményében 2017-től indult el a szociális munkások, majd 2019-től a diakónusok (keresztyén szociális munkások) képzése, ezzel az intézmény újra egy nagy lépést tett az interdiszciplináris szemléletmód irányába. Számos kérdés vetődik fel korunkban, melyeket keresztyén szemmel és megfelelő szakmai szemléletmóddal kell megvizsgálni, átgondolni. Ezek egyike az egyetem térségi elhelyezkedéséből adódik, vagyis abból, hogyan tudunk a régióban tapasztalható problémákra megfelelő válaszokat találni, s hogyan lehet ezt a tudást a szakemberképzés szolgálatába állítani? A másik kérdés intézményi, szervezeti, közösségi, gyülekezeti viszonyaink felől merül fel, mely teret és keretet adhat a társadalmi problémák megfelelő szakmai és értékrendi megközelítésének, kezelésének. A folyóiratunk jelen számában olvasható tanulmányok ezen területek egy-egy kérdéskörét vizsgálják elemző, módszertani, gyakorlati szempontok alapján. Posztmodern világunkban a segítségnyújtás, felelősségvállalás megközelítése számos kérdést vet fel. Ezek közül talán az egyik legfontosabb a „kinek a dolga?” dilemmája, azaz az érintetteken túl kinek milyen felelőssége lehet a társadalmi bajok kezelésében? Individualizálódó világunk, a közösségek gyengülése erősíti a formális rendszerekbe vetett hitet, a segítő munka institucionalizálódását, mely káros körként hat vissza a helyi társadalomra, felmentvén további felelősségétől. Ez a szemlélet az intézmények vagy az állam, a nagy rendszerek működésének idealizálásán túl a segítő tevékenységet egyfajta technokrata szerepkörbe helyezheti, más esetben az emberi kapcsolatok paternalisztikus elemeit erősítheti fel olyan viszonyokban, melyeknek a bizalmon kellene alapulniuk. A másik gyakori kérdés a „ki ért hozzá?”, azaz bárki vagy valaki tudja-e érdemben és hatékonyan segíteni a társadalmi bajok kezelését? Ahogyan az egyik tanulmány címe is utal rá: hogyan lehet jól segíteni? A tanulmányok a fenti kérdésekre keresik a válaszokat számos speciális területet kiemelve, például az ifjúsági misszió vagy az idősek ellátásának kérdései, míg másutt más megközelítésekben a kapcsolati erőszak áldozataival vagy a leszakadó térségekben élők segítésével kapcsolatos feladatokkal ismerkedhet meg az olvasó. Végül fontos megemlíteni, hogy ahogyan a társadalmi bajok közügy jellegének megőrzése a segítő szakmák eredményességének kulcskérdése, úgy a kötetben megjelenő tanulmányok sem csak a lelkészek, diakónusok vagy szociális munkások számára nyújtanak érdekes, hasznos információt, de bármely olvasó számára is. Patyán László a szám szakmai szerkesztője
Sárospataki Füzetek 2024/4. – Editor's foreword
The martyrdom of the early Christians was not merely sowing seeds, as Tertullian beautifully put it, but also became a powerful moral and spiritual ammunition for medieval Christianity. Despite torture and even death sentences, Christians who persevered and professed their faith set an example for Christians in later centuries. They became the first saints, whose cult was an important source of guidance and reinforcement for the Church, a "capital" that was readily referred to in the Middle Ages and later. In the darkest periods of the medieval Church, at the lowest points of ecclesiastical corruption, these models and examples were a source of strength. This example helped the monks of the following centuries to live their ascetic lifestyle, just as the examples of the founders of religious orders later kept this tradition alive. For everyday people, these life stories and legends, retold by the Church, have always served as guides. During the Reformation, the reformers sought to return to the Holy Scriptures as strictly as possible and to refocus on the Bible, thereby ridding the medieval church of many of its elements. For this reason, they sought to strip away everything that had been built up in the church during the Middle Ages and which, in their view, had wedged itself between the Word and the faithful, as if it had been superimposed on the original content. The determination of theologians to purify the central message of Christianity naturally led to the disappearance and even prohibition of the cult of Mary and the saints in Protestant circles. With the disappearance of all this, however, the stories of saints and martyrs, which had become an important part of medieval thinking and the medieval Christian ethos, also disappeared. Yet life stories and examples of how to live are important anchors for believers. To compensate for this, the Reformation paid even greater attention to the stories of the Old Testament, and perhaps this loss is also related to the fact that until the end of the 16th century, and even in the 17th century, many stories from the deuterocanonical books enjoyed great popularity in Protestant circles. The Reformation era was marked by serious bloodshed in many parts of Europe, including France, Germany, and even England. A peculiarity of Hungarian history is that, in the shadow of the country's division into three parts, the Ottoman threat, and the trauma of the Battle of Mohács, the process of confessionalization, especially until the 1650s, was much less bloody than in other parts of Europe. The exceptional determination of the first itinerant preachers naturally gave rise to stories, in the cases of Mátyás Bíró of Dévai, Mihály Sztárai, and István Kis of Szeged, some of whom were imprisoned. Nevertheless, martyrdom was much less prevalent in the tradition of the Hungarian Reformation. The decade of mourning during the 1670s, the fate and stories of the galley preachers, made up for this. The memory of the martyrs who suffered torture and galley slavery for their faith was faithfully preserved by their congregations, who erected memorial plaques in their honor. Nevertheless, the individual stories of galley slavery did not become an integral part of Protestant memory. A significant part of our galley slave history still awaits retelling, even three and a half centuries after the events took place. May 5, 2024, marked the 350th anniversary of the meeting of the Bratislava court, where Protestant pastors and teachers were convicted as punishment for the Wesselényi conspiracy. The process had already begun in August 1673, when György Szelepcsényi summoned only those pastors from Upper Hungary who were primarily involved in the Wesselényi conspiracy. All 33 were sentenced to death, but the sentence was eventually changed. They were given the choice of leaving the country or signing a pledge to give up their pastoral and teaching duties. Of the much larger number of Protestant ministers who were subsequently summoned, 300 appeared before the court. The government continued to view the Protestants as the main instigators of the conspiracy, even though the noblemen at the head of the organization were all Catholics. As a result, the Catholic Church and the Habsburg government decided that the time had come to accelerate the process of recatholization. Of the 300 people who appeared in Pozsony, 236 signed the pledge, while the rest were imprisoned and later sold into galley slavery in Trieste and Naples. The latter were released through the intervention of Dutch Admiral de Ruyter. In this issue, the studies examine the galley slave heritage from several angles. Zoltán Csepregi explores the fate of Lutherans forced into exile to escape persecution, their role in exile, their career development, and those who returned home and those who remained abroad. Béla Vilmos Mihalik's previously published but slightly revised study presents the plans and events that preceded the emergency court. Judit Balogh examines the reactions and action plans of the Reformed elite of the Principality of Transylvania to the decade of mourning through an analysis of Transylvanian ego documents. In her previously published but also revised work, Nóra G. Etényi presents the news of the decade of mourning as it appeared in the international public sphere of the time, particularly in the printed political discourse of the Holy Roman Empire. Éva P. Kusnyír examines the contemporary kleinodions (altar furnishings) of congregations associated with galley slavery through the pastors involved, Anett Csilla Lovas deals with the literary appearance of the motif of galley slavery and analyzes Zsolt Harsányi's short story Karácsony a gályán (Christmas on the Galley). With this issue and these studies, we not only wish to commemorate the events of three and a half centuries ago, but also to contribute to retelling the stories of the galley slaves and the persecuted, so that their memory may become our memory. Judit Balogh professional editor of this issue
Sárospataki Füzetek 2025/1. – Editor's foreword
Diversity is a blessing. God has a thousand faces, and getting to know Him is a true adventure. As we change, and as eras rise and fall, our perspective is always shifting. With this in mind, pushing the boundaries of our understanding is both a challenge and a calling. For faith without science is shallow or blind; yet knowledge without commitment, and without faith, is merely empty verbiage. And yet, it seems that doubt or criticism arises again and again regarding both sides, fueled by a hidden demand for exclusivity. Science is criticized for having no connection to reality, as if contemplating God were some kind of luxury that yields no tangible results, but only multiplies questions or sows the seeds of doubt. As for faith, it is seen as naive and intrusive, because without reflection it fails to grasp its own difficulties, suppresses doubts, and makes one narrow-minded. Where is the truth? Nowhere and everywhere. Blaise Pascal puts it aptly: “All human dignity lies in thought. But what is this thought? How foolish! Thought is, by its very nature, something marvelous and unparalleled. There must have been peculiar flaws in it for it to be looked down upon because of them; yet its flaws are among the most ridiculous. How great by its very nature! How lowly because of its shortcomings!” (Pascal: Pensées, 365.) Indeed. Knowledge is fragmentary. Yet a single small exegetical insight or cultural-anthropological realization can transform an entire world, casting new light on a belief—or even a historical fact—that was once taken for granted. A single question can open up profound chasms into which we are right to fear looking. Can evil come from God? Is God more than a skillful compilation of the conceptions of God found in surrounding cultures? To what extent was the idea that Jesus was conceived by the Holy Spirit credible to his contemporaries, and what consequences might this have entailed? Why is it a problem for someone to be rich? What makes a wise person wise? What makes someone a member of the church? These are questions that are often not easy to ask, much less to answer. Of course, we have our panels, our paragraphs, and perhaps our dogmatic articles—some better, some less so; some outdated, some more up-to-date. And the answers are either satisfactory or questionable. In the world of faith, however, there is usually nothing left but to throw up our hands in admission: we do not know. But not knowing cannot be an excuse. Pascal criticizes theological systems—and even the very act of thinking itself—directing our attention to the “foolishness” of the Gospel rather than to wisdom and rational argument. Based on this, we might say that admitting ignorance is the wisest path—much like Socrates, who, according to the Pythia, is the wisest man in the world precisely because he does not believe himself to know anything. At the same time, ignorance can be the result of laziness, the fruit of idleness born of complacency. Paradoxically, Pascal’s entire work—even if intentionally fragmentary—is the fruit of intellectual labor and deep reflection. It is precisely in this tension between faith and knowledge that a virtue can emerge: the will to struggle—and this is the greatest merit of Pascal’s ideas. The energy invested in this struggle may often seem futile, but an outside observer cannot rub his hands together after a grueling struggle that ends in failure and say, “See, I told you so—it’s pointless.” It takes a great deal of thought to recognize the futility of a thought. Moreover, more often than not, it is not the result but the journey itself that ennobles us—the tension of the dilemma and the heavy silence of sleepless nights. The burdens of today and tomorrow strengthen our shoulders; the quest refines our thinking; and the struggle of faith forges perseverance. The irreplaceable gain along the way is the journey itself. Despite all difficulties, an existence full of challenges is, in fact, an incredibly exciting adventure. The thirst for knowledge, the longing for answers, and the joy of the freedom to ask questions are not luxuries, but qualities hardwired into us. Believing and understanding are not a contradiction or an irresolvable paradox; they go hand in hand, longing for one another. Just as our doubts are not the opposites of faith or knowledge, but rather steps on the ladder of change. Pascal again: “A religion can only be true if it has come to know human nature. If it has recognized its greatness and its smallness, and has provided an explanation for both.” (Pascal: Pensées, 433) With great self-awareness, he identifies Christianity as the sole bearer of truth. This requires asking questions, reflecting, and believing all at once—even if the very point of his thoughts is to deconstruct those thoughts themselves. Yet the book radiates the fundamental and unchanging question: Do you want to know? And perhaps even more importantly: Whom do you want to know? This issue guides us along this rugged path—not all the way through, but merely by pointing the way and offering answers that, whether convincing or not, invite reflection. Together, they make for a true treat. Studies in the history of religion, exegesis, church history, canon law, and aesthetics have been gathered side by side—from various fields, by faculty members and students at our university alike—spiced with insightful book reviews and a deeply thought-provoking sermon. I warmly recommend this issue of *Sárospataki Füzetek* to all those who are walking the exciting path of discovery and faith. György Kustár